Джеймс Мичънър
Хаваи

Превод от английски: Боян Николаев, Леда Милева, Йова Тодорова, 1995

chitanka.info

На хората от всички народности, заселили Хаваите

Това е роман. Духът и историята на Хаваите са спазени в него, но героите, родовете и семействата, разните институции, както и повечето събития са плод на писателско въображение. Изключение прави образът на английския учител Улиасутай Каракорам Блейк, чийто реално съществувал прототип е личност, допринесла много за развитието на Хаваите.

I. От безбрежната дълбина

Преди милиони и милиони години, когато континентите вече били оформени и основните очертания на земята установени, в света съществувала една реалност — тогава, както и сега — доминираща над всички останали. Това бил могъщ, неспокоен океан на изток от най-големия континент: непокорна и вечно променяща се, гигантска водна маса, която по-късно щели да нарекат Тихи океан.

Над мрачната му повърхност се носели страховити ветрове, които издигали водите му в огромни вълни и ги разбивали върху крайбрежията на света, откъртвали скали и подкопавали земята. В тъмната утроба на океана вече се зараждали странни форми на живот — най-напред миниатюрни, после по-големи и сложни, но за тях не е запазен никакъв спомен. По най-отдалечените брегове на океана кацали за отдих птици с грамадни криле и сетне отново продължавали полета си.

Подвластни на лунното притегляне, тогава по-силно, отколкото сега, мощни приливи и отливи раздирали огромния океан и не му давали покой. Още не били натрупани големи пясъчни наноси, затова водите, които стигали до брега, били непрогледно тъмни, черни като нощта и заплашителни.

Милиони години преди момента, в който на брега на океана се възправил човек, за да обгърне с взор неговото величие и да се осмели да навлезе сред бурните му вълни, това предвечно море съществувало, по-голямо от всички други океани, взети заедно, диво, ужасяващо със своите невероятни размери и повелително във всемирното си въздействие.

Какъв необозрим простор! Какви нестихващи вълнения, променящи самото равновесие на земята! В каква неописуема самота съществувал океанът, скрит в мрака на нощта или изгарящ под ослепителната сила на слънцето, което било по-младо, отколкото е сега.

През определени периоди океанът изстивал. По краищата му се натрупвал лед, който изсмуквал огромни количества вода, и тогава променливата брегова линия на континентите се издавала много по-напред. После неуморният океан сто хиляди години разрушавал открития континентален шелф, стривал скалите на пясък и зачевал нов живот.

По-късно фантастичните ледени натрупвания се стопявали, освобождавали студени води, които се връщали в бушуващия океан и заливали бреговете на континентите. Тогава неизтощимата морска енергия засипвала дъното на океана с пластове от тиня, скелети и сол. В течение на милион години океанът образувал почва, а после ледовете отново се връщали; водите се отдръпвали назад; земята лежала оголена. Ветрове от Севера и Юга виели зловещо над пустите морета и разпенвали изумителни вълни върху разпадащия се бряг. Така океанът продължавал ту да изгражда, ту да руши.

Господар на живота, пазител на бреговете, регулатор на температурите и скулптор, изваял планините, великият океан съществувал и властвал.

Милиони и милиони години, преди човешки крак да стъпи на брега му, централните пространства на този огромен океан пустеели и там, където днес се намират прочути острови, нищо не се издигало над бушуващите вълни. Разбира се, първични форми на живот понякога раздвижвали дълбините, но основното в океана били мощните вълни, които се издигали по волята на луната и ветровете. Те се носели мрачни по повърхността на пустото море и се спускали надолу върху собствените си пропасти — ужасяващи, властни и самотни.

После, един ден, по протежение на три хиляди километра откъм северозапад на югоизток, в базалтовата скала, която образувала дъното на океана, се появила пукнатина. От някакво гигантско разчупване на основната земна структура започнала да излиза нажежена до бяло, разтопена скала. Изплъзнала се от вътрешния си затвор, тя влязла в съприкосновение с мократа и тежка океанска грамада. Скалата мигновено експлодирала и хвърлила стълбове от освободена пара нагоре през шестте хиляди метра вода, която я притискала.

Нагоре и все нагоре се носели обезумелите въздушни мехури, изминали почти шест километра и най-сетне се разпръснали върху водната повърхност във формата на облак. В този миг океанът възвестил, че започва да се образува нов остров. След време той може би щял да се превърне в микроскопична точица земя сред великата пустота. Но още нямало хора, които да отпразнуват мига на раждането. Възможно е някакво странно и отдавна изчезнало летящо създание да е забелязало изригващата пара и да е снишило полета си, за да я огледа, но по-вероятно е бъдещият остров да се е родил сред мрак, шеметно високи вълни и предначалното нищо.

Близо четиридесет милиона години — необозримо дълъг, необхватен за разума период от време — единствено океанът знаел, че върху гръдта му се изгражда остров, защото нямало друга земя над водната повърхност. Близо четиридесет милиона години през дългата пукнатина в океанското дъно избликвала разтопена скала, проправяйки си път през по-рано изригналата, и всеки нов изблик допринасял по нещичко за образуванието, възникващо от морското дъно. Понякога хиляда или може би десет хиляди години минавали тихо, преди да изригне нов градивен материал. Друг път под пукнатината се оформяло огромно налягане и се изплъзвало с невъобразима ярост през съществуващите отвърстия, изхвърляло облаци от пара на километри над повърхността на океана. Това пораждало вълни, които заобикаляли цялото земно кълбо и се разбивали върху собствените си гребени на хиляди километри разстояние. Такава неописуемо яростна експлозия най-накрая увеличавала височината на подводния остров с няколко педи.

Но изтичането на разтопена скала най-често било бавно и неспирно, без мощни и драматични изблици. От сърцевината на земята нагоре се изтръгвали пласт подир пласт, съскали страшно при допира със студената вода и се плъзгали по склоновете на образуващите се малки планини. Изграждането било по-успешно, когато разтопената скала не изригвала разбита на прашинки, а се стичала и залепвала по склоновете; така тя се споявала с вече избликнали потоци и създавала основа за бъдещите.

Колко дълго, безкрайно дълго траело това изграждане! Близо четиридесет милиона години първият остров се борел да се издигне от утробата на океана, да се превърне във видим къс земя. Близо четиридесет милиона години островът съществувал под водата, а подземният вулкан съскал, давел се, бълвал и изригвал скала, но тя оставала все така скрита под тъмните, неспокойни вълни на океана, за който това било незначителна неприятност, дребен амбициозен израстък без никакви последствия.

Най-сетне в северозападния край на подводната пукнатина се получило изригване на разтопена скала, различно от предишните. Скалата била същата, избликнала със същата ярост и през същите отвори в земните недра. Но този път изхвърленият нагоре поток стигнал до повърхността на водата. Получила се невероятна експлозия, когато втечнената скала се ударила едновременно във водата и във въздуха. Облаци пара се издигнали на много километри във въздуха. Върху високите вълни падала и съскала пепел. Детонации раздрали въздуха и ехото им се понесло през огромните празни пространства.

Най-сетне над повърхността на океана се появила скала. Остров — видим, ако е имало очи да го съзрат, осезаем, ако е имало пръсти да го докоснат — изникнал от дълбините.

Когато човешкият ум се връща назад към това събитие — особено ако принадлежи на лице, стъпвало на този остров — е склонен да му отдаде по-голямо значение, отколкото всъщност то заслужава. Наистина, родило се парче земя. Наистина, усилията, продължавали четиридесет милиона години, най-сетне се увенчали с появата на купчина скали, не по-голяма от тялото на човек. Но събитието фактически нямало трайно значение, защото в дългата история на океана множество подобни купчини изниквали за миг над повърхността, после изчезвали, обречени и забравени. Значимостта на появата на този първи остров над пукнатината в земните недра се свеждала единствено до факта, че той устоял и започнал да расте. Уголемявал се упорито и мъчително, сантиметър по сантиметър. Несигурността на оцеляването и болезненият растеж му придавали истинската значимост.

Случайната поява на острова не била важна. Запомнете това. Тя съвсем не била важна. Важно било оцеляването и търпеливото му изграждане. Островът завоювал правото си на съществуване с безконечни усилия. През първите десет хиляди години от раждането й малката купчина скали сред огромния мъртъв океан се люшкала между живота и смъртта като преследвана от зли сили. От време на време разтопена лава се надигала през вътрешните канали и изригвала от процеп само на няколко сантиметра над вълните. Нагоре се понасяли тонове лава и с безумно съскане падали обратно в океана. За щастие част от лавата се задържала върху новородения остров и увеличавала височината му с няколко метра. Тогава изглеждало, че островът наистина е в безопасност.

После на юг, там, където бурите се зараждат в невероятните дълбини, възниквала и се втурвала през света мощна вълна. Приближаването й се долавяло отдалеч; с гигантска тътнеща сила, с вой и свистене тя се нахвърляла върху малката купчина скали и продължавала безумния си бяг.

През следващите десет хиляди години нямало видим остров, но под вълните, готов да се върне към живот, оставал огромният планински връх, извисен на шест хиляди метра от дъното на океана; и когато нови вулканични изригвания се понасяли нагоре през отворите, планината отново се съграждала в търпелив опит да оцелее. Раздирана, съскаща, изхвърляща стълбове от пепел, масивът й се гърчел в конвулсии. Пробивал вълните. Нейният остров пак се раждал.

Това било неукротимото вълнение на вселената, яростното раждане, хладното откъсване от смъртта; и все пак колко обещания се криели в стълкновението на стихиите, докато един остров се борел за своя живот, изчезвал печално и отново победоносно се издигал. Вие, хората, които по-късно ще дойдете да заселите тези острови, не забравяйте колко пуст е бил океанът, когато бури рутели скалите, нито как е триумфирала планината, издигайки нагоре нови скали.

Един милион години островът — дете на яростта — пазел несигурното си равновесие. Но в края на краищата, след неописуемо търпеливо изграждане, успял да се установи. Сега всеки нов поток от лава намирал твърда основа, върху която да гради. Сантиметър по сантиметър отломките се слепвали, докато островът станал достатъчно голям, за да го виждат птиците отдалеч. Това наистина било земя, която можело да бъде обитавана, ако е имало хора, земя с навеси за лодките, ако е имало лодки, с камъни, от които биха могли да се построят къщи и храмове. Сега тук се издигал остров в истинския смисъл на думата, който заемал полагащото му се място насред великия океан.

Ала преди да стане възможен животът на този остров, необходима била почва, каквато още не съществувала. Когато изригвала във въздуха, разтопената лава обикновено се превръщала в пепел, но понякога се спускала като лепкава течност по склоновете на планината и образувала големи плоски скали. И в двата случая вятърът, дъждът и хладните нощи започнали да стриват на прах новата лава и да я превръщат в почва. Когато се насъбрала достатъчно почва, островът бил готов.

Първите форми на живот, стигнали дотук, били незабележими, почти невидими — лишеи и нисши видове мъх. Донасяли ги вълните и ветровете, кръстосвали с рев океаните. С упоритост, равна на упоритостта на самия остров, тези частици живот се установявали тук, а израствайки, отчупвали нови късчета скала и образували още почва.

По това време в далечните континенти, до които стигал океанът, вече съществувал растителен и животински свят, съставен от дървета, трудолюбиви животни и насекоми. Новият остров бил подходящо място за някои от тях, но те не можели да растат и да се заселят там, защото ги делели две хиляди мили открит океан.

Започнала ужасяваща борба. Дълго преди появата на човека по далечните брегове имало живот и той се отправял на нови проучвателни пътешествия като онези, чрез които вече съществуващата земя била заселена с твари и растения. Но срещу тези живи създания се изправяли две хиляди мили размирен океан — бурен, солен и неумолим.

То се знае, първи стигнали до острова рибите, защото се движели на воля из океана. Но не може да се каже, че те станали част от острова. Първото не-океанско същество, което го посетило, било птица. Тя навярно долетяла от север с проучвателна мисия — търсела храна. Кацнала върху още топлите скали, не намерила нищо за ядене и отлетяла, за да загине може би в южните морета.

Минали хиляда години, без да долетят други птици. Един ден силна буря изхвърлила на брега кокосов орех. Обвивката му позволявала дълго да се задържи върху вълните, идвал от югозапад и изминал повече от три хиляди мили с удивително упорство. Ала на брега, плискан от солена вода, нямало почва и кокосовият орех загинал; обвивката и черупката му обаче допринесли за образуване на почва за по-сетнешни пришълци.

Годините се нижели. Слънцето правело своите величествени кръговрати. Луната ту едреела, ту се смалявала, приливи и отливи къпели лицето на земята. От север се спускал лед, който покривал островите за десет хиляди години, тежестта и силата му разчупвали скали и образували земя.

Годините се нижели — празни, безконечни, значими години. Веднъж друга птица долетяла до острова да си търси храна. Този път тя намерила няколко мъртви риби на брега. Сякаш от благодарност изпразнила стомахчето си и изхвърлила малко семенце, погълнато от нея на далечен остров. Семенцето покълнало и пораснало. Така след цяла вечност на скалистия остров се появил растителен живот.

Невъзможно е да се разбере колко време изминало оттогава. Между долитането на първата птица, останало безрезултатно, и идването на втората, която донесла семенцето, изтекли повече от двадесет хиляди години. Подир още двадесет хиляди пристигнала нова живинка — женско насекомо, оплодено на далечен остров преди страшна буря. Понесено от стихийните ветрове, зародили се на юг, насекомото било издигнато високо, на три хиляди метра над повърхността, и носено цели три хиляди километра на север, преди да падне върху новия остров, където дало живот. Появили се насекоми.

Годините се нижели. Долитали и други птици, но не носели семенца. Ветровете довели и други насекоми, но те не били женски или не били оплодени. Ала на всеки двадесет или тридесет хиляди години — време по-дълго от съществуването на човешкия род — до острова стигала, по волята на случайността, някаква живинка; и по волята на случайността тя се внедрявала там. Така за период от време, който умът не може да обхване, по волята на случайността островът бил заселен.

В един от най-знаменателните дни в неговата история от някаква далечна земя на югозапад дотук се добрала птица, в чиито оплетени пера се криело семето на дърво. Като кацнала на скалистия бряг, птицата започнала да чисти перата си с човка, семето паднало и от него израснало дърво. Минали още тридесет хиляди години и друг също тъй невероятен случай донесъл кълна на друго дърво. След пет милиона години на бушуващи бури, долитащи птици и довличани до брега мокри клони с полепнали по тях охлюви и личинки на острова се появила гора с цветя, птици и насекоми.

Нищо, нищо не стигало до острова лесно. Самите му скали били изхвърлени от километри дълбочина през огнени комини. Изсипвали се с невъобразима мъка върху повърхността на земята. Бури мъкнали лишеите. Птиците долитали със сковани криле. Урагани съпровождали насекомите, а кълновете на дървета стигали дотук в тъмната утроба на заблудена птица или сгушени в перушината й.

В безвремие, мъчително, в бури, глад и урагани на острова бил даден живот, а този живот се поддържал от неспирни вулканични изригвания, които сипели още лава, раздробявана на жизнено необходимата почва. Островът живеел сред стихии и в стихиите се родила невероятната му красота.

Бреговете на острова, подкопавани от океана, били покрити с изумителни канари, в които се отразявало вечерното слънце и ги превръщало в назъбени златни колони. Планините били високи и насечени, тъмнозелени дървета покривали полите им, а върховете били сковани в лед; в дълбоко врязаните в брега тихи заливи се оглеждали планините. Долини и красиви равнини, водопади и реки, поляни за разходка на влюбени, места, подходящи за бъдещи градове — прекрасният остров разполагал с всички тези привлекателни и подканящи цивилизацията достояния.

Но те не били видени от човек, по съблазнителните поляни не бродели влюбени, защото островът се сдобил с красотата си много, много преди ерата на хората. А щом достигнал най-голямото си съвършенство, започнал да умира. Роден от стихии, той бил обречен да загине сред стихии.

Земята внезапно се разтресла, цели нейни пластове пропаднали и се свлекли, а когато отново се уталожила след период от хиляди години, островът се бил смъкнал в океана с около четиристотин метра и по върховете му вече никога не се образувал лед. Вулканите спрели да изригват, не се изсипвала нова лава, от която да се създаде нова почва на мястото на потъналата. Един милион години ветрове виели срещу хълмовете, океанът изгризвал насипите. Година след година островът се свивал и намалявал. Започнал да се руши, да се разбива и да се връща в океана, от който бил изникнал.

Изнизали се един милион години и после още един, а островът, който бил израснал така търпеливо в северозападния край на голямата пукнатина върху дъното на океана, бавно, бавно изчезнал. Птиците, намирали храна по хълмовете му, отлетели другаде, отнасяйки нови семена. Оплодени по бреговете му насекоми били ответи от бурите към други острови и животът продължавал. На всеки двадесет или тридесет хиляди години някаква частица от природата на острова се отскубвала и животът продължавал.

Докато островът ставал все по-малък, друга форма на живот се активизирала. В топлите, бистри и хранителни води около бреговете започнали да виреят коралови полипи; след смъртта им, няколко педи под водната повърхност, бавно се натрупвали дребничките им порести скелети. Подир хиляда години те изградили около острова подводен пръстен. Продължили да го издигат още хиляда години и с течение на времето миниатюрните животинки построили коралов риф.

На север се топели ледове и коралите потъвали под огромната тежест на неочаквано нахлулите води. Температурата на океана се променяла и животинките измирали. Поройни дъждове обливали хълмовете, затрупвали бреговете с тиня и задушавали дребничките корали. Нови ледени грамади се образували на север и на юг, изтегляли водата от загиващия остров. Тогава коралите умирали тутакси.

През цялото време, като всичко, свързано с този остров в предългата му история, коралите живеели сред заплахи и катаклизми. Но в промеждутъците те изграждали. И така, миниатюрните животни, деца на стихиите, построили нов остров на мястото на стария, който постепенно се смалил и потънал в океана.

Какъв ужасен преход от живота към смъртта! Какво безсмислие — островът, роден от мощни сили и сблъсъци, за да разцъфне с невероятна красота върху гръдта на океана, богат на дървета, обичан от птиците, готов да посрещне човека, стига той да пристигне… Какво безсмислие, че този остров, възникнал така мъчително, е трябвало да загине не по-малко мъчително, преди човешко око да е видяло великолепието му!

В течение на милион години, на десет милиона години островът съществувал мълчаливо в неизвестния океан, после умрял, оставяйки само един пръстен от коралови рифове, където можели да си почиват морските птици и да си играят гигантските вълни на неспокойния океан. Безконечен живот и безконечна смърт, безкрайно погубване на красота и възможности, неуморни приливи и отливи, прииждане и оттегляне на океана. Настъпва нощ, после зноен ден, островът чака, но не се появява човек. Нижат се дни и нощи, загива неземната красота на тучни долини и на водопади, без да ги е видял човек. Остава само кораловият риф, един варовиков венец върху повърхността на великия океан, дал живот на острова; паметник, изграден от скелетите на милиарди и милиарди дребни животинки.

Докато първият остров се издигал и отново се връщал в небитието, други бъдещи острови на югоизток от него също се борели за кратко съществуване, следвано от сигурна смърт. Някои започнали своя цикъл почти едновременно с първия. Други се забавили. Те изниквали над повърхността на океана едва когато първият се гърчел в предсмъртни мъки, така че във всеки миг след началната му агония човекът, ако тогава съществуваше, би могъл да наблюдава стъпка по стъпка процесите на живота и смъртта на островите, наредени във верига, дълга три хиляди километра. Като прииждаща вълна на самия океан, скалистите острови се издигали и пропадали, но докато цикълът на океанската вълна трае няколко минути, възникването и изчезването на тези острови продължавано близо шестдесет милиона години.

В дадено време всеки остров съществувал спокойно в своя цикъл — той или се издигал и разцъфтявал, или загивал. Не искам да кажа, че човекът, ако би могъл да наблюдава цикъла, би успял да определи точно в кой етап от този цикъл се намира даден остров; навярно е имало периоди от милиони години, когато никой не би могъл да различи етапите. Но безличният, разтопен център на земята сигурно неслучайно изпращал на този или онзи остров нови количества лава. Чакащият океан също знаел, защото чувствал кога скалистите брегове падат по-лесно в обятията му. Знаели и кораловите полипи, защото усещали, че е време да започнат изграждането на паметник на онзи остров, който скоро щял да бъде мъртъв… тоест до двадесет или тридесет милиона години.

Безкрайни цикли, безкрайно раждане и умиране, безкрайно появяване и изчезване. Спрат ли ужасяващите вулканични изригвания, островът е вече обречен. Спокойствието, тихият океан, долитането на птици, които носят семенца, са приятни явления, но създадената красота предварително е осъдена на разрушение. Едно нощно жужене на насекоми, едно нежно плискане на прибоя върху пясъка — и ето че започва нов ледников период, който ще смрази напълно живота. Безграничен цикъл, безконечни промени.

Към края на основния цикъл, когато западните острови вече умирали, а източните се изграждали, нов вулкан издигнал конуса си над повърхността на океана и в серия от титанични експлозии изригнал достатъчно разтопена скала, за да се създаде спокойно нов остров, който след безброй години щял да бъде избран от хората за главен остров в групата. По-нататъшната му вулканична история била паметна с това, че обитаемата му земя се образувала от свързването на две отделни вериги от вулкани.

След като първоначалният вулкан успял да създаде остров, по мощните му склонове се появили допълнителни кратери, от които изтичала лава. Сред океана изникнал по-голям вулкан, отдалечен не много от първия, и изградил собствена величествена структура. Тя породила подобна верига от събития.

Няколко ери двете големи вулканични системи се издигали сред океана в огнено съревнование. После, това било неизбежно, първата започнала да отмира и пламъците й да загасват, докато втората продължавала да сипе милиони тонове лава по стръмните си склонове. Със съскане, експлозии и трясък в океана падали скали и се събирали огромни натрупвания, които изграждали следващия вулкан все по-бързо и с все по-солидни основи върху океанското дъно.

След време потъващата лава от втория голям вулкан пропълзяла до основите на първия, после се заизкачвала по скатовете му и накрая потекла върху замръзналите потоци от лава, образували предишния остров. Сега празното водно пространство, което разделяло двата вулкана, се запълнило и те се слели. Вплели огнените си ръце, споени от преплитащи се потоци разтопена скала, двата вулкана встъпили в брак и съюзът им родил общ плодоносен и растящ остров.

Почвата му била образувана от десетки по-малки вулкани, които изригвали в продължение на неколкостотин хиляди години, после замлъквали и изгасвали. Един от тях изригнал с невиждано великолепие и оставил кратер, подобен на дълбока купа. Друг, в самия край на острова, откъдето контролирал подстъпите откъм океана, оставил за спомен висок нос, подобен на диамант.

Когато островът бил вече оформен — божествено красив, очарователен — някаква природна сила, сякаш по таен план, скрила в недрата му огромно богатство. То не би могло да е диаманти, защото на острова не му стигали двеста и петдесет милиона години, за да успее да събере въгленосната растителност, от която се образуват диамантите. По същата причина богатството не би могло да бъде петрол или каменни въглища. Не би могло да е и злато, защото островът не притежавал нито необходимата възраст, нито необходимите условия за създаването на този метал. Не би могло да бъде никое от тези общоприети съкровища, но било по-голямо от тях.

Вулканичният базалт, от който се изградил островът, бил порест. Когато яростните океански бури връхлитали острова, част от водите, с които го обливали, се връщали в океана чрез течащи на повърхността реки, а друга част се просмуквала до самото сърце на острова. Така милиарди тонове вода се промъкнали в скрити подземни резервоари.

Водата, разбира се, не оставала там, защото в порестата скала имало пролуки, които я отвеждали обратно в океана, и след време водата се изгубила. Но ако някое животно или човек имали възможност да проникнат в скалите, биха могли да използват тази вода, тъй като целият остров представлявал подземен басейн; цялата му сърцевина била просмукана от животворната вода.

Но не това било изключителното съкровище на острова, защото човекът би могъл да пробие всяка пореста скала на който и да е остров и да хване вода. Тук, на този остров, имало допълнителна ценност, получена като по чудо.

Когато ледовете се появявали и изчезвали, предизвиквайки покачването на великия океан, когато самият остров бавно потъвал и пак се съграждал от нова лава, когато се извършвали тези титанични конвулсии, южният бряг на острова бил ту изложен на слънцето, ту дълбоко потопен в океана. В първия случай брегът бил прорязван от планински потоци, които пръскали наноса си в равнината, разстилали глинеста почва и стрита на прах лава. Понякога океанът изхвърлял парченца от черупки, силни бури разчупвали канари и изсипвали отломъците им върху брега. Малко по малко, в течение на сто хиляди години, брегът събирал всички тези наноси.

После, щом океанът отново се покачвал, той стоварвал огромната си тежест върху брега, който оставал да лежи с векове под тонове тъмнозелена вода. Но безмилостният океан оказвал не само хидравличен натиск, той същевременно бил носител и на живот; от вълните му се сцеждали тиня, мъртви тела, влачени от водата раздробени дървета и пясък. Всички тези земни и морски дарове се свързвали в твърда скала под огромната тежест на океана.

При катаклизмите островът се издигал над морската повърхност и прибирал нови дарове, свлечени от хълмовете, после потъвал под вълните, за да се обогати с още запаси от животворяща тиня. Но винаги, когато чудовищният океан блъскал брега неспирно в течение на десет хиляди години, се образувала нова скала, непромокаем щит, който покривал ниските части на предпланините и навлизал в океана. Тази скала похлупак затваряла в гигантски подземен резервоар всичко, което лежало под нея.

А това, което лежало отдолу, естествено, било вода. Дълбоко под видимата повърхност на острова, под скалата похлупак, била затворена най-чистата, най-сладката, най-изобилната вода в земите покрай или сред великия океан. Водата стояла там под огромно налягане, достъпна за човека, който би открил скривалището й. Нещо повече, водата била готова да изхвърчи нагоре пет, десет, петнадесет метра и да облее с животворната си сладост всеки, който би проникнал през скалата похлупак, за да я освободи. Животворната вода в почти неизчерпаемо количество чакала. Скрита под скалата похлупак, тя чакала. Чакала.

Любопитните растения и животни, попаднали някога на първия северозападен остров, имали предостатъчно време, за да стигнат до новопоявилите се земи. За определен вид трева навярно били нужни милион години, за да завърши пътешествието си по цялата верига. Но нямало защо да се бърза. Бавно, с невероятно търпение, дървета, лози и пълзящи растения се промъквали до островите, докато в друга част на света едно ново и много по-властно животно се изправяло и се готвело за нашествие на островите.

Преди да спре да расте островът, образуван от два вулкана, със скрито съкровище от вода, в далечни места се бил развил човекът. Преди последният остров да е добил завършените си очертания, хора издигнали в Египет величествени паметници и създали стабилна форма на управление. Те вече имали писмо и можели да записват спомените си.

Докато вулканите от тази верига все още продължавали играта си, Китай развил сложна философска система, Япония изработила принципи на изкуството, които по-късно щели да обогатят света. Докато островите добивали завършената си форма, Христос говорел в Ерусалим, а Мохамед дошъл от горещата пустиня с ново виждане за рая. Но хората още не знаели за този, който ги очаквал тук на островите, които били най-младата част от огромната видима повърхност на земята. Били нови. Били диви. Били пусти. Очаквали. Книги, които четем и до днес, били написани, преди някой, освен прелетните птици, да е знаел за тези острови. Песни, които пеем и до днес, били сътворени и записани, докато островите продължавали да са необитаеми. Библията вече била съставена, също и Коранът.

Дивите, пусти млади острови, галени от слънцето и брулени от вятъра, очаквали.

Понеже им било съдено, когато най-сетне бъдат открити, да ги приветстват като късчета от рая, заслужава да се вгледаме внимателно в техните последни минути на изчакване, в онези тъжни, сладки и мъчителни дни, преди първите канута да стигнат до тях.

Островите били красиви, това е вярно. Залесените им планини били прелестни. Хилядите им хладни водопади били изумителни. Стръмните им скали, там, където неспокойният океан бил издълбал скатовете на големите планини, се спускали на стотици метри право в морската вода, а между отвесните скали гнездели птици. Реките били пълноводни. Бреговете на островите били бели, а вълните, които ги миели — кристално сини. Нощем звездите висели ниско като едри, блестящи огнени точки и сочели местоположението на островите, образували величествени пътеки за луната и за слънцето.

Колко красиви били островите! Колко наситени с хармония и покой! Трудно е дори да си представим първичното им ненарушимо величие. Ако раят се състои само от красота, тези острови били най-прекрасният рай, достиган от човека, защото земята и морето били великолепни, а климатът приятен.

Но ако представата за рая включва и способността да се поддържа животът, тогава тези острови по времето, когато били в очакване, в дните на Христос и Мохамед, съвсем не били божествени. На тях почти нямало храна. По прекрасните им склонове виреели много растения, но нито едно от тях не можело да поддържа живота. Имало отделни панданови дървета с немногобройни, горчиви и трудни за дъвкане плодове. Срещали се папратови дървета с не особено вкусна сърцевина, имало също и някои корени. Имало риба и птици, ако някой можел да ги улови. Но нищо друго.

Вън от тази група рядко се срещат тъй негостоприемни големи острови. Ето какво нямали те: кокошки, прасета, добитък или кучета, които могат да се ядат; нямали банани, сладки картофи или хлебно дърво; нито пъпеши, манго или какъвто и да е плод; нямали палми, от които да се получи захар; там нямало храна. Островите дори не притежавали основния, чудодеен плод за поддържане на живота в тропиците — кокосовия орех. Отделни орехи достигали бреговете, но не можели да виреят на солената крайбрежна почва.

Човекът, дошъл на островите, трябвало да си носи храна, за да живее. Би постъпил умно, ако си донесял и различни строителни материали, за да живее цивилизовано, защото на острова нямало бамбук за украса на дома, нямало черничева кора, от която да си направи платно за дрехи и постелки, нямало свещниково дърво, чиито плодове да използва за свещи. Нямало и много цветя: нито ясмин, нито хибискус, нито разноцветни орхидеи. Вместо тези носещи радост и поддържащи живота растения имало едно странно дърво, което е безполезно, но когато се изсуши, непрекъснато излъчва аромат — дървото на смъртта, или сандаловото дърво. То самото не било нито отровно, нито вредно, но начините, по които щяло да се употребява по-късно на тези острови, му създали незавидна слава.

Почвата на островите не била много добра. Не приличала на богатия чернозем, който руските селяни вече обработвали, нито била глинеста и плодородна като земята на индианските племена в Дакота и Айова. Тук почвата пила червена и подобна на пясък; очевидно съдържала желязо, защото била образувана от разпаднал се базалт, но й липсвали други необходими съставки. Ако някой земеделец би добавил към тази почва недостигащите й минерали и би я напоявал, тя би станала много плодородна. Но сама по себе си била бедна на минерали и вода.

Наистина върху островите се изливал обилен дъжд, ала не както трябва. От североизток постоянно духали пасати и довеждали ниски облаци, наситени със сладка вода. Но по североизточните брегове на всеки от островите се издигали високи зъбери и планини, на които облаците се натъквали и изпускали водата си в порой там, където не била полезна, и никога не стигали до югозападните равнини, където се намирала червената почва. От равнинните земи, които биха могли да се обработват, три четвърти били всъщност пустинни. Ако някой уловял водата, която се стичала без полза по стръмните планински склонове и падала в морето, и я прехвърлел отвъд планинските върхове към равнините, тогава би могло да се прибира и реколта. Или ако някой откриел тайните резервоари в бъбреците на острова, тогава и водата, и храната биха били изобилни. Но докато не станело това, хората по тези острови никога нямало да имат достатъчно вода и храна.

И така, красивите негостоприемни острови очаквали да бъдат завладени от смели люде с храна и решителност. Най-доброто, което би могло да се каже за островите по онова време е, че там нямало отровни змии, лоши трески, комари, обезобразяващи болести или чума.

Не бива да се забравя още едно нещо. От всички растения на островите по времето на Христос деветдесет и пет на сто не се срещали никъде другаде по света. Островите били уникални, самотни, особени, вън от главния поток на живота, програмирани като отделен клон на природата… или, ако предпочитате, истински природен рай, където всеки поникнал стрък имал възможност да се развива по свой начин, по волята и до пределите на собствените си заложби.

Споменах за търсещата приключения птица, която донесла първото семенце в утробата си. То било семе от трева, може би от трева, чиито братя и сестри (ако тези понятия могат да се използват за тревите) останали на родните си острови и се развивали така, както се развивало семейството им през милиони поколения. На първоначалното си място тревата запазвала своите обичайни характеристики, без да търси рисковани изменения; ако пък се появели такива изменения, нормалните, здрави стръкове бързо ги задушавали и тревният вид се запазвал.

Но на новите острови същата трева, оставена сама сред красота, слънце и дъжд, се превърнала в друга трева, уникална и пригодена за тази среда. Хората, които ще я видят след милиони години, ще могат да познаят, че това е трева и че е произлязла от познатите им стръкове, които продължават да съществуват другаде; но също така ще забележат, че това е нов вид трева, с други качества, различна по жизненост и обещаваща нещо ново.

Долитало ли е някакво насекомо от далечен голям континент до тези острови? Ако е така, тук то е станало различно насекомо, с по-дълги крачка или с хоботче, което пробива по-дълбоко. Птици, цветя, червеи, дървета и охлюви — всички придобили на тези острови несъществуващи другаде форми и качества.

Тогава, както и сега, не било известно място на земята, което би могло да се състезава с тези острови по способността си да поощрява растенията и животните да се развиват свободно и смело, за да осъществят напълно собствените си възможности. Девет от всеки десет вида, израснали тук, не са се срещали другаде по земята.

Защо е станало така, остава мистерия. Възможно е това чудо да се дължи на щастлива комбинация от дъждове, климат, слънчева светлина и почва. Възможно е обяснението да се крие във факта, че тук в течение на милиони години всичко растящо е било оставено да се развива необезпокоявано и само да определя съдбата си. Или в обстоятелството, че тревата, стигнала до тези острови, е трябвало да разчита единствено на себе си, защото не би могла да бъде оплодена вече от други треви от собствения й вид. Но каквато и да е била причината, фактът си остава — тук се появили нови видове, виреели добре, заяквали и се размножавали. Защото тези острови били лаборатория за опити и развитие.

И тъй, надарени с подобни качества, островите чакали. Христос бил разпнат, а те чакали. Англия била заселена от смесени, но мощни раси, а островите чакали своите заселници. Могъщи владетели управлявали в Индия, в Китай и в Япония, а островите продължавали да чакат.

Негостоприемните острови били потенциален рай; на тях почти не се намирала храна, но огромни богатства можели да бъдат разработени; островите чакали. Вулканите, които още издигали валове с нови потоци от лава, окачвали фенери в небето, та ако някой човек в кану се загуби върху огромната тъмна гръд на океана и се скита без посока, да забележи заревото под далечния облак и то да му послужи за пътеводна звезда.

Бели рибояди и речни рибарки се стрелкали над водната повърхност към земята, дългокрили морски птици очертавали сигурни навигационни линии от бурната океанска пустош до самото сърце на островите, където гнездели. Ако човек в кану би проследил в здрача някоя от едрите птици, цепещи въздуха с раздвоената си опашка, би разбрал, че птицата се е устремила към земя.

Красивите острови, чакащи в слънце и буря, напомняли красиви жени, които очакват в настъпващата вечер мъжете си с отворени обятия, с топла плът и утеха. Всичко, което предстояло да бъде заченато на островите, както и в утробите на тези жени, щяло да стане само по волята и чрез силата на мъже. Мисля, че островите винаги са знаели това.

Затова мъжете от Полинезия, от Бостън и Китай, от планината Фуджи и от Филипините няма да дойдат на тези острови с празни ръце, малодушни и уплашени, че ще загинат от глад. Тук няма храна. На тези острови не ще намерите сигурност. Донесете си храна, донесете своите богове, своите цветя и плодове, своите представи. Защото в противен случай ще загинете.

Но ако дойдете със зърна, които да покълнат, с добра храна и добри идеи, ако дойдете с богове, които да поддържат духа ви, с готовност да работите, докато главата ви клюмне и ръцете ви отмалеят, тогава ще получите достъп до тази чудодейна лаборатория, където всяко творение на природата е свободно да се развива според собствените си възможности и желание.

В тези сурови условия островите чакали.

II. От слънчевата лагуна

Казах, че островите, изникнали над пукнатината в океанското дъно, не били земен рай, но на две хиляди и четиристотин мили южно от тях съществувал остров, който заслужавал това прозвище. Намирал се на северозапад от Таити, където вече живеели силни хора, със своя цивилизация, и само на няколко мили от остров Хавайки, политическата и религиозната столица на региона.

Този остров, наречен Бора Бора, извисявал острите си канари и мощните си зъбери сред океана. Имал дълбоки заливи и искрящи пясъчни крайбрежия, зад които зеленеели дървета. Трудно било да се повярва, че е възникнал случайно — толкова бил красив; сякаш боговете го били изваяли и очертали заливите му. Тази илюзия се подсилвала от факта, че целият остров бил заобиколен от защитен коралов пояс, в който дивите океански вълни се разбивали яростно и напразно се мъчели да скочат отвъд него в спокойната, зелена и богата на риба лагуна. Рядък по хубостта си бил остров Бора Бора — див, цветущ и прекрасен.

Рано една сутрин, по времето, когато в Париж синовете на Карл Велики водели разпри за управлението на оставената от баща им империя, бързо тясно кану с вдигнато триъгълно платно и карано от яки гребци се носеше по открития океан зад Хавайки; то търсеше входа към лагуната на Бора Бора, а от брега на острова един страж наблюдаваше с ужас приближаването на лодката.

Той видя как кормчията дава сигнал на гребците да свалят платното и те веднага се подчиниха, видя как кануто умело се издига върху високите вълни, които се мъчеха да го разбият върху рифа. Но със завидно умение кормчията яхваше вълните и насочваше кануто към опасния отвор в кораловия вал.

— Давайте! — изкрещя той и гребците заработиха още по-трескаво — отблъскваха кануто от скалите и го тласкаха към протока.

Водата нахлуваше с устрем, надигаха се огромни вълни, но греблата понесоха лодката вихрено и тя се вмъкна през отвора.

— Спокойно! — подвикна кормчията по-тихо и с видимо облекчение.

Доволен от малката си победа, той потърси с поглед одобрението на единствения пътник в кануто — висок, мършав мъж с хлътнали очи и черна брада, стиснал в дългите си тънки ръце дървен жезъл, на който бяха изрязани фигури на богове. Но пътникът не го похвали, защото мисълта му бе съсредоточена върху важни събития, задвижени с негова помощ. Той гледаше покрай кормчията и над гребците към най-високата скала сред острите върхове на Бора Бора. Върху склона на същата насечена планина бе наблюдателният пункт на стража, който сега се понесе тичешком по стръмните пътеки към двореца на краля, като викаше с всичка сила:

— Първожрецът се завръща!

Викът издаваше ужаса на стража, а жените, които го чуха, се приближиха до мъжете си в тъмните, покрити с палмови листа колиби и ги загледаха с още по-голяма привързаност.

Макар че развълнуваният страж предаваше ужасяващото си съобщение на всички, той всъщност бързаше да предупреди един човек и докато тичаше през сенките на палми и хлебни дървета, постоянно си повтаряше:

— Богове на Бора Бора, дайте скорост на краката ми! Не ме оставяйте да закъснея!

Стражът се спусна до една тръстикова колиба, по-голяма от околните, падна на земята и изкрещя:

— Първожрецът е в лагуната!

Отвътре излезе висок, тъмнокож млад придворен, почеса се още сънен по главата и попита тревожно:

— Тук ли е вече?

— Премина през рифа — предупреди стражът.

— Ти защо не ме…

Силно възбуден, младият мъж грабна една официална наметка от тапа — напукана черничева кора, и без да се бави да я нагласи както трябва, затича към двореца с вик:

— Първожрецът приближава!

Мина бързо покрай други придворни и щом се озова пред краля, се хвърли по очи върху покрития с меки панданови рогозки пръстен под.

— Първожрецът след малко ще стъпи на острова! — извести той развълнуван.

Човекът, към когото бяха отправени тези тревожни думи, бе красив тридесет и три годишен мъж с едра глава и ниско подстригана, посивяла покрай слепоочията коса. Необичайно раздалечените му очи гледаха сериозно и излъчваха мъдрост. Ако също като своите подчинени бе изпитал ужас от завръщането на първожреца, той умело го прикриваше. Въпреки това високият млад придворен забеляза, че господарят му се отправя с несвойствена бързина към съкровищницата, където облече дълга до глезените лека кафява роба от тапа, после метна през лявото рамо и кръста си скъпоценна лента от жълти пера — символ на властта му. Намести шлема от пера и мидени черупки, а около врата си сложи гердан от акулски зъби. В този миг високият придворен даде сигнал и по брега в царствен ритъм забиха барабани.

— Отиваме да отдадем почит на първожреца — обяви мрачно кралят и изчака зад него да се строят във внушителна редица тъмнокожи воини, голи до кръста и с набедрени покривала от кафява тапа.

— Бързо, бързо! Не бива да се бавим! — почти против волята си ги подканяше той.

Макар всички да признаваха върховната му власт на Бора Бора, кралят смяташе за разумно да не пести почестите към духовния владетел на острова, още повече че характерът и изискванията на новия бог Оро не бяха добре известни. Бащата на краля бе подценил силата на новото божество и при един тържествен събор в храма на Оро неговият първожрец внезапно го бе обвинил в неверие; черепът на стария крал бе разбит, а тялото му извлечено навън като поредното човешко жертвоприношение пред червения Оро, всемогъщия обединител на островите.

Но въпреки старанието на краля, когато процесията напусна двореца, високият придворен предупреди:

— Първожрецът скоро ще стъпи на брега!

При тези думи кралят и свитата му се затичаха, като всеки крепеше символа на своето положение. Кралят разбираше, че изглежда нелепо, но от страх не смееше да върви бавно. Като хвърляше погледи към високия придворен, който го бе уведомил късно, и към воина, който, без да спира да тича, се мъчеше да оправи набедреното си покривало, той взе да се поти и да се моли задъхано:

— Ако ще има събор, о, богове на Бора Бора, пощадете ме!

Кралят се препъваше под горещото утринно слънце, мърмореше от гняв и наранено достойнство. Все пак той стигна до мястото за акостиране няколко мига преди кануто. Без сам да знае, запотеното лице и смущението не му навредиха, а по-скоро му помогнаха, защото първожрецът забеляза със задоволство притеснението на краля и си позволи тънка усмивка. Но тя бързо изчезна и жрецът продължи да гледа небрежно към планинския връх.

Кормчията спря кануто леко, като внимаваше да не привлече погледа на жреца с неволна несръчност, защото гребците знаеха какво послание носи духовният водач от храма на Оро, а това изискваше през този ден всички мъже да бъдат нащрек. Когато кануто бе закрепено към брега, първожрецът слезе с царствено достойнство; наметката от бяла дървесна кора, украсена по края с кучешки зъби, блестеше под дългата му черна коса.

Като внушителен символ на Оро, жрецът, понесъл жезъла си с изрязани божествени изображения, тръгна към краля с леки поклони, изразяващи уважението му към върховенството на владетеля. После се изправи и мрачно зачака, докато крал Таматоа, предполагаемият властелин, се поклони и остана приведен достатъчно дълго, за да се убедят всички, че властта му по тайнствен начин е била прехвърлена в ръцете на жреца. Едва тогава кралят заговори.

— О, благословен от боговете! — започна Таматоа. — Какво е желанието на Оро?

Насъбралата се тълпа от красиви, тъмнооки мъже и жени, голи до кръста, затаи дъх, което първожрецът забеляза с радост. Той не бързаше да отговори. Лек ветрец откъм зелената лагуна играеше в палмите по брега и разклащаше листата на хлебното дърво. Най-после първожрецът възвести тържествено:

— Ще има събор!

Никой не ахна, за да не привлече внимание върху себе си. Това би могло да се окаже съдбовно.

Първожрецът продължи:

— В Таити ще се изгради нов храм и ще се съберем да отдадем почит на бога, който ще живее в храма.

Той замълча, а по лицата на слушателите му се изписа видим страх. Дори крал Таматоа, който имаше основание да е сравнително спокоен, че ще бъде пощаден, усети как коленете му се подкосяват, докато очакваше да чуе страшните подробности в края на всяко съобщение за междуостровен събор в храма на Оро.

Но първожрецът също изчакваше, защото смяташе, че колкото по-дълго продължи смъртната уплаха, толкова по-добре непокорните жители на Бора Бора ще разберат нрава и мощта на техния нов бог. Днес той щеше да се изхитри и да накара самия крал да зададе опасните въпроси.

Мухите, които жужаха над мъртви риби по брега на лагуната, сега се насочиха към голите гърбове на застиналите в очакване хора, ала никой не помръдваше, за да не се набие на очи в тези ужасни мигове. Кралят чакаше. Жрецът чакаше. Най-сетне Таматоа попита с приглушен глас:

— Кога ще бъде съборът?

— Утре! — отвърна първожрецът сурово и новината веднага бе изтълкувана така, както той бе желал.

Кралят си помисли: „Щом съборът ще се проведе утре, значи това е било решено още преди десет дни! Иначе как ще може новината да стигне до Таити навреме, та да успее тяхното кану да се върне в Хавайки утре? Нашият първожрец трябва да се е съвещавал тайно с жреците на Оро през последните десет дни“.

Мухите хапеха потните гърбове, но никой не трепваше в очакване на следващия зловещ въпрос. Накрая Таматоа попита:

— Колко души трябва да дадем за Оро?

— Осем — бездушно отвърна жрецът.

Сложи жезъла пред себе си, а смълчаното множество отстъпи назад.

Мършавият тъмнокож мъж в блестящо бяло одеяние тръгна към своя храм, но когато хората вече мислеха, че няма да се занимава повече с тях, внезапно се извърна и с ужасяващ гъргорещ звук насочи жезъла си право към кормчията, който го бе довел благополучно в лагуната.

— А този ще бъде първият! — изкрещя той.

— Не! Не! — започна да се моли кормчията и коленичи върху пясъка.

Едрият сух жрец се извисяваше над него неумолимо и продължаваше да го сочи с жезъла си.

— Когато морето бушуваше и се нахвърляше върху нас — монотонно продължи жрецът — той не се молеше за спасението ни на бог Оро, а на бог Тейн.

— Не! Не! — търсеше пощада кормчията.

— Аз наблюдавах устните му — с жестока категоричност заяви жрецът.

Към разтреперания кормчия се спуснаха помощници на първожреца и го повлякоха, защото краката на ужасения човек отказаха да се движат.

— И ти! — прозвуча отново страшният глас, а жезълът се насочи към един нищо неподозиращ наблюдател. — На свещения ден в храма на Оро ти клатеше глава. Ти ще бъдеш вторият!

Жреците се устремиха към посочения мъж и го повлякоха, но вършеха това внимателно, за да не го наранят, тъй като човешките жертви, принасяни на Оро, трябваше да са напълно здрави и без белези.

Първожрецът се оттегли тържествено и остави на крал Таматоа тежката задача да набележи още шест жертви.

— Къде е моят помощник? — попита той, а от мястото си зад тълпата, където се бе надявал да остане незабелязан, разтреперан пристъпи напред високият придворен.

— Защо излязох толкова късно да посрещна светия жрец? — запита Таматоа.

— Стражът се спънал и паднал. Той закъсня — обясни придворният.

Иззад тълпата внезапно се разнесе женски глас:

— Не, това не е вярно!

Но съпругът на жената, дребен човечец с не особено умно лице, бе изтеглен пред краля, където застана треперещ като бананов лист. Кралят го изгледа с отвращение и заповяда:

— Той ще бъде третият.

— Не, умолявам те! — запротестира стражът. — Аз тичах много бързо. Но когато стигнах двореца, той спеше. — И посочи кралския помощник.

Кралят си спомни, че младият придворен го бе ядосал днес, и обяви решително:

— Той ще е четвъртият. Останалите ще бъдат подбрани измежду робите.

С тези думи кралят тръгна към двореца, а стражът и високият придворен, вече завързани от жреците, гледаха в безпомощно изумление, отчаяни от нещастието, което неволно си бяха причинили един на друг.

Докато изплашеното множество се разпръскваше и всеки оцелял безмълвно се поздравяваше, че за този събор е избягнал ненаситния глад на Оро, един млад вожд, облечен в позлатена дреха от тапа, което показваше, че е от кралската фамилия, стоеше огорчен и мълчалив в сянката на хлебно дърво. Той не се бе скрил страхливо, защото бе по-висок и по-мускулест от повечето мъже и нямаше равен по упоритост, дързост и смелост. Беше застанал отделно от другите, понеже мразеше първожреца, презираше новия бог Оро и се отвращаваше от непрестанното искане на човешки жертвоприношения.

Първожрецът бе забелязал, разбира се, че младият вожд не е сред посрещачите му — нарушение на приетите правила, което така го бе вбесило, че докато траеше тържествената церемония, бе въртял насам-натам проницателните си очи и търсил младия мъж. Най-после го бе видял, застанал дръзко под хлебното дърво, и двамата бяха си разменили дълги, предизвикателни погледи, които бяха прекъснати едва когато млада жена със златиста кожа и с дълга коса, окичена с бананови цветове, бе подръпнала ръката на съпруга си и го бе принудила да сведе очи.

Сега, след като церемонията бе свършила, достолепната съпруга започна да го моли:

— Тероро, не бива да ходиш на събора.

— Кой друг може да управлява нашето кану? — попита той раздразнено.

— Толкова ли е важно кануто?

— Дали е важно? — погледна я изумен мъжът й. — Че кое е по-важно от кануто?

— Твоят живот — отвърна тя просто. — Мъдрите мореплаватели не тръгват, когато облаците вещаят буря.

Пренебрегвайки страховете й, Тероро се отправи замислено към едно паднало дърво, чийто край лежеше в лагуната. Отпусна се ядосан на дървото, натопи мургавите си крака в сребристата вода и започна да рита, сякаш мразеше и самото море, но след малко красивата му, спокойна съпруга, ухаеща на бананови цветове, дойде и седна до него. Като дете, което си играе, запляска с крака в хладната зелена вода и съпругът й скоро забрави гнева си. Дори когато погледна към тесния нос, където се намираше местният храм и където сега жреците освещаваха осмината мъже, обречени на Оро, той заговори без животинския гняв, който бе изпитвал по време на церемонията.

— Не се боя от събора, Марама — каза твърдо Тероро.

— Аз се боя за теб — отвърна жена му.

— Виж нашето кану! — отклони той разговора и посочи дългия навес близо до храма, където бе прибрано огромно кану. — Не искаш някой друг да го управлява, нали? — подразни той жена си.

На Марама, дъщеря на жрец, който бе избрал свещени дървета за лодката им, не бе нужно да се напомня колко голямо е нейното значение, затова тя се задоволи само да изтъкне:

— Мато от Севера би могъл да управлява кануто.

Тогава Тероро разкри истинската причина да иска да присъства на опасния събор.

— Брат ми може да се нуждае от моята помощ.

— Крал Таматоа ще има много защитници — отвърна Марама.

— Без мене може да се случи нещо лошо — упорито настояваше Тероро и умната Марама, чието име означаваше луна, всевиждащата и състрадателна луна, разбра какво е настроението на мъжа й, затова опита с друг аргумент.

— Тероро — започна тя — първожрецът подозира главно тебе, че си неверен на неговия червен бог Оро.

— Не ме подозира повече, отколкото другите — промърмори Тероро.

— Но ти си тоя, който показва неверието си — не се предаваше Марама.

— Понякога не мога да го прикривам — призна младият вожд.

Марама се огледа плахо, за да види дали не ги подслушва някой шпионин, защото първожрецът имаше свои хора навсякъде. Но днес наоколо нямаше никой и с натопени в лагуната крака тя продължи с внимателните си съвети.

— Трябва да ми обещаеш, че ако отидеш в храма, ще се молиш само на Оро и ще мислиш единствено за Оро. Спомни си как жрецът познал какво мисли кормчията по движението на устните му.

— Бил съм на три събора в Хавайки и знам какви са опасностите — увери я Тероро.

— Но не знаеш сегашната опасност — настояваше жена му.

— Кое е по-различно този път? — попита Тероро.

Марама отново се огледа и като не забеляза никого, продължи:

— Не се ли питаш защо първожрецът остана десет дни повече в Хавайки?

— Навярно се е готвил за събора.

— Не. Това трябва да е било решено преди много дни. Останал е, за да позволят на лодките от Таити и Муреа да се върнат до утре в Хавайки. Миналата година една жена от Хавайки ми довери, че жреците там смятат нашия първожрец за най-способния и възнамеряват да го издигнат на по-висок пост.

— Много добре ще сторят — процеди Тероро. — Нека го махнат от този остров.

— Но те няма да го направят върховен жрец, ако собственият му остров не е напълно подчинен.

Докато я слушаше, той започна да долавя важна нишка в мисълта й, както ставаше винаги когато говореше умната, кръглолика като луната жена. Наведе се напред, за да я чува по-добре, а тя продължи:

— Според мен на този събор първожрецът ще трябва да направи всичко, което е по силите му, за да докаже на другите жреци в Хавайки, че той е по-предан на Оро от тях.

— За да заслужи високия пост ли? — попита Тероро.

— То се знае.

— Какво смяташ, че ще предприеме? — продължи да пита Тероро.

Марама се колебаеше дали да изрече отговора. В този миг над лагуната неочаквано духна вятър и леки вълни заляха краката й. Тя ги издърпа от водата и ги избърса с ръце, като все още мълчеше, затова Тероро продължи мисълта й:

— Смяташ, че за да направи впечатление на другите, първожрецът ще пожертва краля?

— Не — поправи го Марама. — Той ще сложи твоите крака върху дъгата.

Тероро се пресегна и откъсна едно листо от хлебното дърво.

— Тогава ще спрат ли убийствата? — попита замислено.

— Не — тъжно отвърна жена му. — Ще продължат, докато всичките ти приятели не напуснат лагуната. Едва тогава Оро ще бъде в безопасност на Бора Бора.

— Мъже като Мато и Па?

— Те са обречени — потвърди Марама.

— Но не и кралят, така ли?

— Не — убедено каза царствената млада жена. — Кралете на Таити и Муреа обичат брат ти, а такава смела стъпка ще настрои не само тях, но и хората им срещу новия бог.

— Аз обаче мога да бъда принесен в жертва на Оро, така ли?

— Да. Кралете винаги са готови да повярват и най-лошото за по-младите братя.

Тероро се обърна и изгледа красивата си жена, като си мислеше: „Не вярвам в разсъжденията й. Тя много прилича на баща си“. А на глас каза:

— Не бях мислил по този начин, Марама. Знаех само, че този път съществува по-голяма опасност.

— Така е, защото ти, братът на краля, още почиташ бог Тейн.

— Само в сърцето си.

— Но щом аз мога да надникна в сърцето ти — поклати глава Марама — значи и жреците могат.

Преди Тероро да успее да каже нещо, се появи развълнуван вестоносец с гривна от жълти пера на ръката, което бе знак, че принадлежи на краля.

— Търсихме те — обърна се той към Тероро.

— Оглеждах кануто — промърмори младият вожд.

— Кралят те вика.

Тероро стана от поваленото дърво, отърси водата от краката си и кимна за сбогом на жена си. Следвайки вестоносеца, той се яви в двореца — голяма, ниска постройка, крепена от излъскани до блясък колони от кокосово дърво, украсени с вдълбани изображения на богове. Покривът бе направен от сплетени палмови листа; нямаше под, прозорци или странични стени. Заместваха ги навити на рула рогозки, които можеха да се спускат при дъжд или за да се скрие вътрешността на двореца от чужди погледи. Главната стая съдържаше множество символи на царственост — богове от пера, гравирани акулски зъби, огромни мидени черупки от Юга. Постройката притежаваше две особено ценни качества. Първото беше изгледът й към лагуната, в чийто външен риф вълните се разбиваха постоянно и образуваха високи облаци от ситни водни пръски. Второто ценно качество на постройката беше, че всичките й части бяха свързани с тънки и здрави, златистокафяви плетеници от сенит — прекрасното островно въже, направено от влакната в черупките на кокосовите орехи. За изграждането на двореца беше използвано повече от три километра въже; гъвкавият златист сенит свързваше всички дървени части на постройката. Човек можеше да стои в стая, обвързана със сенит, и да се любува на сложните мозаечни плетеници, така както мореплавателят се възхищава нощем на звездите или детето ненаситно се радва на вълните, които се разбиват о брега.

Под закрепения с островно въже покрив седеше крал Таматоа. Едрото му широко лице изразяваше дълбоко смущение.

— Защо се свиква събор? — попита строго той. После, сякаш се боеше от отговора, отпрати всички, които подозираше, че може да са шпиони. Придвижи се напред върху рогозката на пода и подпря ръце на коленете си. — Какво означава това?

Тероро, който невинаги беше много проницателен, често представяше обясненията на жена си като свои.

— Навярно нашият първожрец иска да бъде издигнат на по-висок пост в храма на Хавайки, а за да постигне това, трябва да направи нещо впечатляващо — отвърна той и замълча многозначително.

— Какво например? — запита кралят.

— Ами… да унищожи и последните прояви на почит към бог Тейн в Бора Бора, като — да речем — пожертва теб… насред събора.

— Тъкмо от такъв заговор се боя — призна Таматоа. — Ако изчака съборът да започне, може внезапно да посочи мене, както направи с баща ни, и… — Обезпокоеният крал махна с ръка и заключи тъжно: — Тогава моето убийство ще бъде оправдано като извършено по волята на Оро.

— По-скоро по волята на първожреца — поправи го Тероро.

Таматоа помълча, сякаш се мъчеше да прочете мислите на по-младия си брат, и добави с раздразнение:

— А смъртта ми ще остане неотмъстена.

Самосъжалението не беше свойствено за Таматоа, чиито бойни качества и благоразумно управление бяха запазили малкия остров Бора Бора от нашествията на по-големите му съседи, затова Тероро заподозря, че брат му крои нещо и се въздържа да разкрие собствените си планове за събора.

— Кануто ще бъде спуснато във водата по пладне — подхвърли той спокойно.

— Ще бъде ли готово за отплаване до залез-слънце? — попита кралят.

— Да, но се надявам, че ти няма да се качиш в него.

— Твърдо съм решил да отида на този събор — отвърна Таматоа.

— Там може да те сполети само зло — настояваше Тероро.

Кралят стана от рогозката и се отправи опечален към входа на двореца, откъдето се виждаха величествените скални върхове на Бора Бора и огряната от слънцето лагуна.

— На този остров съм израснал сред радост — заговори той развълнувано. — Винаги съм се движил в сянката на тези върхове, тези вълни винаги са плискали глезените ми. Виждал съм и другите острови. Заливите на Муреа са красиви. Приятно е да се наблюдават върховете на Таити и дългите пясъчни брегове на Хавайки. Но нашият остров е земен рай. Ако трябва да бъда принесен в жертва, за да може този народ да живее според волята на новите богове, тогава нека бъда пожертван.

Спомените на Таматоа за младостта на двамата братя в Бора Бора постигнаха онова, което хитростта му не успя, и Тероро извика:

— Братко, не отивай в Хавайки!

— Защо не? — попита Таматоа, като се оглеждаше неспокойно, и се върна на рогозката си.

— Защото заминаването ти при боговете няма да спаси Бора Бора.

— Защо не? — повтори Таматоа и приближи лице до Тероро.

— Защото, когато тоягата се стовари върху тебе, аз ще убия първожреца. Ще се развилнея из остров Хавайки и ще го разруша. Тогава другите острови ще разрушат Бора Бора.

— Точно така си и мислех! — кресна кралят. — Ти кроиш план за бунт. О, Тероро, с бунт не ще се постигне нищо. Ти няма да дойдеш на събора.

— Ще бъда там — промърмори упорито Тероро.

Кралят се изправи мрачно в утринните сенки и насочи десния си показалец към него.

— Забранявам ти да напускаш Бора Бора.

В този миг кралят воин, едър и смръщен, стоеше като символ на неограничената власт, а от насочения му пръст Тероро почти потрепери. Искаше му се да хване този пръст, после дланта и накрая цялата силна ръка на брат си, да го свали на рогозката, за да си поговорят честно, но младият вожд никога не би посмял да докосне краля, защото знаеше, че чрез него боговете изпращат манната — небесното духовно пречистване — на Бора Бора. Да докосне краля или дори да стъпи върху сянката му, значеше част от тази манна небесна да пресекне, което щеше да е заплаха не само за краля, а за всички островитяни.

Но желанието на Тероро да поговори с брат си бе тъй силно, че той се хвърли ничком върху рогозката, пропълзя по корем до него и сведе лице пред краката му, като шепнеше:

— Седни с мен, братко, и нека поговорим.

Мухите жужаха в утринната жега, а двамата мъже заговориха.

Бяха красиви, снажни, с разлика от шест години помежду им, понеже имаха и сестра. И двамата чувстваха, че ги съединява особена връзка, защото още момчета бяха рязнали китките си в един тържествен ден и всеки бе пил от кръвта на брат си. Баща им, принесен в жертва на Оро, бе нарекъл първия свой син Таматоа, Воина. А когато в семейството се бе родило и второ момче, бащата се бе зарадвал: „Какво щастие! Когато Таматоа стане крал, брат му ще бъде първожрец“. Затова бе дал на втория си син името Тероро — Мозък, Умния, човек, който ще може да разгадава бързо сложни неща. Ала досега той не бе доказал, че отговаря на името си.

Таматоа се бе развил като истински островен воин — едър, як и сериозен. Подобно на всеотдайните си прадеди бе бранил Бора Бора от заговори и нападения. Шест пъти през деветгодишното си управление бе отблъсквал мощните нашественици от Хавайки, затова внезапното върховенство на Оро, новия бог на този остров, беше тъй оскърбително. Старите врагове се готвеха да завземат с коварство това, което не бяха успели да завладеят със сила. Тероро, от друга страна, не бе оправдал даденото му име и нямаше признаци, че ще стане жрец. Висок и жилав, с красиво слабо лице, той обичаше свадите, имаше буен нрав и бавно схващаше отвлечените мисли. Но най-големият му недостатък бе, че не можеше да запамети родословията и свещените напеви. Неговата страст бяха мореплаването и достигането до непознати води. Вече бе пътувал с кануто си до далечния остров Нуку Хива, а плаването до Таити му се струваше детска игра.

— Страхувам се, че боговете ще спуснат дъгата за теб — прошепна Таматоа.

— Устоявали сме им преди, можем да устоим и сега.

— По-рано имаха лодки и копия, а сега имат планове и кроят заговори. Нямам голяма надежда.

— Страхуваш ли се? — направо попита Тероро.

— Да — призна си кралят. — Изпълняват се нови замисли, но аз не ги разбирам напълно. Как успя първожрецът така лесно да подлъже нашите хора?

— Предполагам, че хората лесно приемат нови богове. Като виждат много жертвоприношения, смятат, че боговете са доволни. Струва им се, че така островът е в по-голяма безопасност — опита се да намери обяснение Тероро.

Кралят се загледа в очите на брат си и предпазливо попита:

— Ти би ли могъл да приемеш новия бог?

— Никога — твърдо заяви Тероро. — Аз съм роден с благословията на бог Тейн. Баща ми умря, като защитаваше Тейн, а също и неговият баща. Никога не мога да приема друг бог.

— И аз — въздъхна дълбоко кралят. — Но се боя, че първожрецът ще ни унищожи.

— Как ще успее? — пламна буйният млад вожд.

— С измама, с планове, с хитри замисли.

— Аз ще го измамя! — отчаяно извика Тероро. Удари длан в коляното си и промърмори: — Ще разбия главата му като кокосов орех.

— Точно затова не бива да ходиш на събора.

Тероро застана смирено пред брат си, но продължи да упорства.

— Любими брате, точно затова трябва да отида. — Направи няколко стъпки по рогозката и вдигна уверено глава. — Първожрецът няма да ни унищожи. Ако ние загинем, и той ще загине заедно с нас. Целият остров ще загине. Братко, заклех се пред баща ни, че ще те защитавам. Ще отида на събора, за да те браня. Но ти обещавам, че няма да се бунтувам, ако не се нахвърлят върху теб.

— Няма да се нахвърлят върху мен, Тероро, а върху теб.

— Ще трябва да го сторят бързо като гладни акули — засмя се Тероро.

С тези думи той излезе навън в лъчезарния по пладне Бора Бора. Слънцето блестеше точно над главата му, провираше се между палмовите клони и листата на хлебното дърво, сплиташе леки нишки от прах. Голи деца играеха и си подвикваха, рибари изтегляха лодките си на брега. В сънливата обедна мараня, в сиянието и праха, легнали над острова, всичко изглеждаше красиво. Спокойни мигове, в които слънцето висеше насред небесния свод, без да хвърля сенки; бръмчаха мухи; старите жени спяха.

Тероро вървеше бавно през красивата прашна омара към голямото кану на Бора Бора, използвано за тържествени церемонии, и отдалече викаше:

— Във водата! Във водата!

От тръстиковите колиби покрай лагуната наизлязоха мъже, като сънливо препасваха набедрените си покривала от тапа и преглъщаха последните хапки от кокосов орех.

— Повикайте жреците да благословят нашето кану — нареди Тероро.

Не след дълго пристигнаха четирима свети мъже. По лицата им бе изписана радост, защото от всички ритуали, които изпълняваха на острова, най-голямо общо веселие предизвикваше връщането на кануто за тържествени церемонии към истинското му място. Свалиха палмовите клони, които затваряха дългия навес откъм морето, и огромното кану с две корита бе насочено внимателно към водата. После един много стар жрец на име Тупуна, чиято дълга бяла коса бе закрепена с шишове на темето му, раздели на две космите на брадата си, отправи очи към лагуната и морето отвъд нея и запя:

Таароа, ти, богът на тъмното и бурно море,

Таароа, ти, господарят на бурите и на тихите вълни,

Таароа, ти, защитникът на умните мъже от рифа,

Таароа, приеми „Чакай западния вятър“

върху твоята гръд,

отведи кануто ни до Хавайки, до Муреа

и до Нуку Хива,

до Черния бляскав път на Таароа,

до Черния бляскав път на Тейн.

Отведи го до Пътя на Паяка,

отведи го до Любимия път на Таароа.

Ти, богът на тъмното и бурно море,

приеми като дар за тебе това кану.

Сред мълчание и душевна възбуда Тероро издърпа последната подпора, придържаща кануто към брега, и то бавно започна да навлиза в лагуната, да потапя високия си нос в леките вълнички и накрая се издигна върху гръдта на Таароа, която бе неговият дом.

Младите вождове, които тази нощ щяха да бъдат гребците, бързо скочиха в двете корита на кануто и нагласиха подвижните седалки, като ги движеха напред или назад във вдлъбнатия улей. Тероро грабна своето гребло с гравирано изображение на бог, блъсна силно кануто и го запрати далече в лагуната; зад кърмата се влачеха потопените в зелената вода крака на Тероро.

— Вдигнете платното! — извика той. — Ще опитаме вятъра.

Откъм високите скали подухна обеден бриз, който наду платното и задвижи голямото кану. Мъжете загребаха бързо и скоро „Чакай западния вятър“ се понесе подобно на светкавица по лагуната.

Летеше като албатрос, едва се потапяше във вълните. Плъзгаше се по водата като подхванат от вятъра лист на хлебно дърво. Движеше се като млада жена, която бърза за среща с любимия си, като самия бог Таароа, който оглежда царствено океанските си владения. Носеше се като духа на загинал в битка воин, поел към вечните селения на Тейн. Пресече лагуната, както можеше да я пресече само тя — великолепната лодка кану на Бора Бора, най-бързият плавателен съд на света по това време, който можеше да се движи със скорост от тридесет възли, да изминава по десет възли на ден, като плава без почивка час подир час, дни наред; огромната, солидна лодка, дълга двадесет и пет метра, с издигната кърма, по-висока от шест метра, със здрава платформа над двете й корита, на която можеха да се возят четиридесет души или статуите на четиридесет богове, пренасяща прасета, плодове и вода, скрити във вътрешността й.

„Чакайте западния вятър, защото е силен и сигурен, поема от самото сърце на урагана“, бяха посъветвали строителите на лодката.

Не можеше да се разчита на северния вятър, а и източният не бе по-добър, защото духа постоянно. Южният вятър носи само неприятни малки бури, а не разтърсващи земята урагани, които траят със седмици и могат да откарат кануто до най-далечни места. Чакайте западния вятър! Той тръгва от сърцето на урагана. Той е вятърът, достоен за това кану.

В този ден духаше обикновен източен вятър. Някои мореплаватели биха сметнали, че е доста силен, но за островитяните от Бора Бора, които мечтаеха да се появи западният и да ги откара чак до Нуку Хива, той изглеждаше твърде слаб. Все пак вятърът бе подканящ и Тероро внезапно извика:

— Оттатък рифа!

„Чакай западния вятър“ вече се движеше със скорост повече от петнадесет възли, а предпазливите мореплаватели обикновено минаваха през опасния риф с по-ниска скорост. Но в този слънчев ден Тероро насочи безценната си лодка право към малкия отвор на границата между спокойните зелени води на лагуната и бурния син океан зад нея.

Кануто сякаш очакваше сблъсъка с гигантските вълни, защото се напрегна под вятъра, нагази по-дълбоко във водите на лагуната и се хвърли към прохода в рифа. За миг гребците зърнаха жестоките пръсти от сив корал, които посягаха да сграбчат смелата лодка, но опасността бе забравена скоро, тъй като пред тях вече се издигаха високи вълни.

Платното изплющя със сила не по-малка от тази на младите вождове в лодката и бързото кану се стрелна напред, заби нос в голямата сиво-синя вълна и победоносно се изкачи на гребена й; после полетя сред вятъра, бушуващите вълни и безкрайното синьо море на Таароа.

— Ех, че кану! — възкликна Тероро, а водните пръски отмятаха черната коса край лицето му.

Тридесетимата гребци посрещаха с особен възторг последните минути свобода, с които Тероро ги даряваше, защото всеки от тях знаеше, че щом падне нощта, той ще ги поведе на друг вид пътешествие — церемониално, безрадостно, криещо смъртна опасност. В мислите си виждаха олтара, където ще се пролива кръв, представяха си ужасните тояги на жертвоприношенията. И не само това. Всеки от гребците знаеше, че когато „Чакай западния вятър“ стигне утре призори до брега на Хавайки, един от тях ще бъде повален завинаги.

Затова в яркия слънчев ден, заобиколени от разпенени вълни и морски птици, те се наслаждаваха на краткотрайната си радост, че карат бързото кану, шампиона на островите, карат го с увереност, позната само на опитните мъже. Кануто откликваше на техните желания; по тяхна воля отскачаше напред. И сега, когато го изведоха в свободния, жизнерадостен океан, то отново им се подчиняваше, осъществяваше с точност до сантиметър намеренията им. После кануто пак мина през отвора в рифа и накрая стигна до брега. Колко умело бяха построили и овладели своето кану тези островни мъже. С каква сигурност изпълняваше то волята им!

Когато се спусна мрак, „Чакай западния вятър“ изглеждаше много по-различно. Издигнатите краища на кърмата бяха украсени с цветя и жълти знамена от черничева кора тапа. Постоянната платформа, свързваща двете корита, бе покрита с излъскани дъски. На предния й край бе поставен свещен храм с тръстиков покрив, към който сега се движеше в мъртва тишина тържествена процесия от жреци в свещенически облекла.

Първожрецът в бяло одеяние, което завършваше над глезените с наниз от акулски зъби, с шапчица от червени пера върху черната си коса, се отправи към тръстиковия храм, после спря. В този миг всички жители на Бора Бора, от краля до робите, паднаха на земята и скриха лицата си, защото дори кралят нямаше право да наблюдава онова, което предстоеше да се извърши.

Статуята на самия Оро, направена от пера, привързани със сенит, с очи от мидени черупки, трябваше да се постави в храма, за да отпътува за Хавайки. Изпод бялото си одеяние първожрецът извади фигурата на божеството, покрита с палмови листа, издигна я високо и започна да се моли с ужасяващ глас. После коленичи и постави божеството в храма. Отстъпи назад, удари кануто с жезъла си и извика:

— Отведи в безопасност своя бог до Хавайки, „Чакай западния вятър“!

Падналото по очи множество се изправи. Никой не говореше. Гребците заеха същите места, на които бяха седели през деня. Гадателите на острова, мъдри стари мъже, облечени в тържествени кафяви одежди и с шапчици, украсени с кучешки зъби, се качиха на платформата. Някои носеха кратуни, с които да разгадават знаменията, други оглеждаха изгасващото слънце, за да открият поличби, без да споделят с никого какво са забелязали.

Тероро, облечен в жълто и с воински шлем от пера и акулски зъби, зае мястото си на носа, а кралят, в скъпоценно жълто одеяние, което покриваше глезените му, застана насред лодката. Отново настъпи тишина и първожрецът обяви, че е готов да приеме жертвите.

Няколко слуги на Оро излязоха напред, понесли палмови вейки. Наредиха ги внимателно зад храма, така че да образуват определени фигури. Върху тях поставиха странни дарове — голяма риба от лагуната, акула, уловена в открито море, костенурка, донесена от далечен остров, и една свиня, обречена още от раждането си на Оро. Четирите мъртви жертви не бяха поставени една до друга, а на по около петдесет сантиметра разстояние; бързо ги покриха с други палмови вейки.

Сега, в последния момент, жреци доведоха осемте човешки жертви и жителите на Бора Бора в зловещо мълчание наблюдаваха как техните съседи тръгват на последното си пътешествие. Видяха кормчията, издебнат да се моли на стария бог Тейн. Човекът, който бе задрямал в храма. И закъснелия страж. И сънения млад придворен. Хората гледаха опечалени как те тръгват. Следваха ги четирима роби — създания, за които не се говореше, които не биваше да се докосват и бяха смятани за нечисти трупове още докато са живи.

Щом започнаха да качват в кануто набелязаните жертви, съпругата на един от робите (ако жената на роб можеше да се нарече така достойно) нададе пронизителен вик.

— Оуе! Оуе! — повтаряше тя тази сърцераздирателна островна дума, произнасяна само в мигове на върховна скръб.

Викът, особено когато го надаваше робиня, беше невероятно нарушение на порядъка и всички в кануто потрепериха, уплашени от тази зла поличба. Тероро си помисли: „Сега нашият остров наистина ще бъде в немилост. Кралят бездруго ще бъде принесен в жертва“. Крал Таматоа си мислеше: „Първожрецът има право да бъде разярен. Брат ми е обречен“. Тридесетимата гребци си мислеха: „Утре може би ще трябва да принесат в жертва и двамина от нас“.

Първожрецът не мислеше нищо. Бе така изумен от това престъпване на табуто, че само насочи жезъла си към жената, която крещеше. Четирима жреци мигом я хванаха, повлякоха я към лагуната и потопиха главата й във водата. Но робинята със сатанинска сила се отскубна от ръцете им, освободи главата си и пророчески закрещя:

— Оуе! Оуе, Бора Бора!

Един жрец удари лицето й с камък и когато тя политна назад, други двама се нахвърлиха върху нея и я държаха под водата, докато умря. Ала това не бе достатъчно, за да се възмезди нарушеното табу, и първожрецът се провикна:

— Чия беше тази жена?

Някой посочи едного от робите в кануто и първожрецът леко кимна.

От задната част на платформата слезе жрец, който от много години изпълняваше длъжността палач, и с широк размах на бойна тояга с топчест край разби черепа на изненадания роб. Трупът му се свлече, но преди кръвта да опетни кануто, бе изхвърлен с главата надолу в лагуната, откъдето го прибраха няколко жреци, за да го използват за жертвоприношение върху местния олтар. Друг роб веднага бе хванат на брега и завлечен в кануто. Сред такива нещастия и зли поличби „Чакай западния вятър“ се насочи към морето. Този път кануто сякаш споделяше вината на пътниците и не се понесе към рифа леко, а се придвижваше бавно. Докато изгреят звездите, по които Тероро можеше да насочва „Чакай западния вятър“, лодката бе изминала незначителна част от мрачния си път до храма на Оро на остров Хавайки.

Малко преди разсъмване съзвездието, което в други части на света астрономите отдавна бяха нарекли Лъв, се показа на изток, а гадателите, чието задължение бе да определят тези неща, мъдро се съгласиха, че времето наближава. Посъветваха се с първожреца и той потвърди, че скоро ще настъпи свещения за Оро, обагрен в червено час на зазоряването. Той кимна и един огромен барабан започна да бие бавно и ритмично, огласяйки с ударите си далечните морски простори.

Останалият свят бе потънал в мълчание. Очакваше се дори гонещите се вълни и птиците, които на зазоряване обикновено надават викове, да притихнат с приближаването на страшния Оро. Чуваше се само барабанът. После, когато нощта избледня и на изток се появиха червени ивици, Тероро дочу ударите на втори барабан, а малко по-късно и на трети, по-далечен. Лодките кану, още невидими една за друга, се събираха, за да образуват тържествена процесия в протока на Хавайки. Барабаните зазвучаха по-силно и се разнесе мощен тътен — удар след удар, удар след удар. Червената зора заля небето и над тихото море започнаха да изникват високи платна и флагове, увиснали печално в безветрието. Първожрецът задвижи ръце по-бързо, барабанчиците учестиха ударите си, гребците подкараха кануто по-енергично към сборния пункт — все още в пълно мълчание. Когато огненото слънце изплува на хоризонта, единадесет канута в ярки цветове, понесли жертвени дарове, се строиха в две величествени редици, насочени към храма на Оро. Докато се плъзгаха напред, Тероро ги оглеждаше внимателно и установи със задоволство: „Никой няма по-хубаво кану от нашето“.

Барабаните внезапно спряха. Първожрецът подхвана тревожен напев, в който изведнъж нахлу ужасяващ, нечовешки звук — яростните удари на продълговат, тесен барабан, напомнящи страдалчески вик, а когато достигнаха връхната си точка, първожрецът изкрещя, едрият палач размаха тоягата с топчест край и разби главата на високия млад придворен, който бе спал, вместо да будува.

Помощници на жреците благоговейно поеха трупа, други отместиха палмовите вейки над първите жертвоприношения — рибата, акулата, костенурката и свинята. Сега стана ясно защо между тези дарове бе оставено разстояние по петдесет сантиметра, тъй като мъртвото тяло на придворния бе внимателно положено в първото празно място.

Напевът започна отново и ударите на ужасния барабан пак се разнесоха като вопъл за безотговорния страж. Тоягата се стовари с голяма ярост, а трупът бе положен нежно между акулата и костенурката. Още три пъти прозвуча безумният продълговат барабан и в червената светлина на зората страшната тояга разби още три глави. Когато започна денят, предната част на платформата бе запълнена; свещената статуя на Оро, увита с палмови листа и украсена с венци от златни пера, бдеше над петте човешки жертви, наредени между рибата, акулата, костенурката и свинята. Останалите десет канута бяха приготвили под дивия стон на барабаните също такива жертвоприношения и сега всичките лодки изминаваха последната половин миля до храма.

Пътуващите с кануто „Чакай западния вятър“ се приближаваха към брега с различни мисли, но в едно всички бяха съгласни — оправдано бе някой бог да изисква по-специални жертвоприношения в особено тържествени дни. А колкото до обичайните четирима роби, никой не се вълнуваше от тяхната смърт, още повече че някаква робиня бе нарушила безсрамно едно табу. Робите бяха предопределени за жертви.

В тези последни минути първожрецът разсъждаваше: щом Бора Бора тъй упорства във верността си към Тейн, колкото повече жертви се принесат на Оро, толкова по-добре; и много подходящо е една от жертвите да бъде вчерашният кормчия, известен с предаността си към Тейн. „Унищожи ги от корена до последния клон“, мърмореше си първожрецът. Той не смяташе, че петимата вече пожертвани са твърде голям дар, нито че с останалите четирима, набелязани да умрат, с роба и неговата жена, или пък със случайните допълнителни жертви по време на самия събор ще се надхвърли разумната граница. Оро бе мощен бог. Той бе извършил непостижимото за боговете досега — обединил беше всички острови. Затова заслужаваше да бъде честван. И на другите богове винаги бе отдавана почит с молитви, уважение и съблюдаване на табута, а на върховен бог като Оро се полагаха най-големите жертви — акули и мъже. Първожрецът не намираше, че девет човешки жертви са много. Напротив, той мечтаеше за деня, в който Бора Бора ще нахлуе в някой отдалечен остров и ще се върне с тридесет-четиридесет пленници, за да бъдат принесени в жертва на тържествена церемония. Трябва да направим впечатление на всички острови, размишляваше той.

Други бяха мислите на крал Таматоа. То се знае, той не съжаляваше, нито се чувстваше отговорен за гибелта на закъснелия страж и на младия си придворен. Те му бяха изменили, а смъртта бе приетото наказание за всяка измяна. Не би могъл да жали и за четирите нечисти трупа — робите бяха родени, за да бъдат пожертвани. Кралят обаче се срамуваше, че една негова робиня е показала такава слабост и е закрещяла само защото предават мъжа й на Оро. Според Таматоа най-простият начин да се осигури постоянен приток на манна небесна беше да се предлагат подходящ брой жертви, но въпреки това изпитваше притеснение от факта, че сега бе прието на всеки събор да се принасят в жертва по девет души, а и по още няколко в зависимост от случая. Бора Бора не беше голям остров и не разполагаше с много мъже. Само благодарение на изключителната им смелост бяха успели да запазят своята независимост. И кралят се питаше: „Внезапното налагане на бог Оро не е ли замислено от мъдрите мъже на Хавайки, за да се обезлюди моят остров и да постигнат с хитрост онова, което не можаха да постигнат в бой“. Дълбоко го озадачаваше и друга опасна възможност: „Дали жреците от Хавайки не блазнят нашия първожрец с обещания за по-висок пост само докато дойде време да се отърват от Тероро и от мен“. И за първи път Таматоа намери в ума си думи за същността на своето безпокойство: „Трудно е да бъдеш крал, когато се сменят боговете“.

Тероро виждаше нещата по-просто. Той беше вбесен. Мислите му бяха ясни и целенасочени. Можеше да извини смъртта на робите, защото такъв бе земният закон, така бе на всички острови. Но да се убиват поради дребни причини най-добрите бойци на Бора Бора само за да се задоволи един нов бог, беше грешно и гибелно. „Ето трупа на Теръп, положен между акулата и костенурката, той беше най-изкусният ми кормчия и първожрецът знаеше това. И Тапоа лежи безжизнен до акулата. Той беше умен и щеше да стане добър съветник.“ Тероро беше тъй гневен, че не смееше да погледне нито към брат си, нито към първожреца, за да не би да разкрие мислите си. Затова се взираше пред себе си към големите лодки и слушаше печалните барабани, които биеха за смърт. „Ако не се справим с първожреца сега, мислеше той, тези барабани ще бият и за гибелта на самата Бора Бора.“ Разбираше добре, че смъртта на още осем-девет от най-добрите бойци ще остави острова открит за нашествия. „Ще обмисля план“, закле се той.

По-нисшите жреци възприемаха с известно задоволство както вече убитите жертви, така и предстоящите. Появата на бог Оро бе изправила всеки жрец пред вътрешна борба. „Да приема ли новия бог, или да остана верен на Тейн?“ Сега бяха доволни, че са избрали печелившия бог. Жреците признаваха, че на острова още имаше известно несъгласие, но забелязваха, че след всеки нов събор почитта към Тейн намаляваше. „Жертвоприношенията ни помагат да привлечем вниманието на Оро, разсъждаваха те, и тогава той ни изпраща манна.“ Заключенията им бяха повлияни от факта, че като жреци можеха да бъдат до голяма степен спокойни — едва ли щяха да ги принесат в жертва, за да се получи манна. Ролята им в предстоящите церемонии беше проста и известна — да окачват жертвите, да ядат от жертвената печена свиня, а също и варени банани, печени грудки и осолена риба. А в края на събора трябваше да хвърлят човешките трупове в свещената яма. Около бог Оро се създаваше някакво въодушевление, което не съществуваше при другите богове, и жреците се радваха, че бяха сред първите, заели неговата страна.

Тридесетимата гребци имаха само една мисъл: „Аз ли ще бъда?“.

А тримата още живи роби нямаха никакви мисли… поне мисли, разбираеми за останалите пътници в кануто. Странното беше, че тези трима мъже, макар и да знаеха от рождението си, че са обречени, изпитваха съвсем същите страхове, същото болезнено свиване под сърцето и същото непривично изпотяване под мишниците, както и мъжете, които не бяха роби. Но никой не би им повярвал.

Тревогата на робите не продължи дълго, защото в мига, когато Тероро опря кануто си до брега на Хавайки, едрият жрец развъртя страшната тояга и уби първия, после втория и третия роб. Телата им бяха изхвърлени на пътеката, по която щяха да изтеглят кануто, и скоро всичките пътници, дори кралят и първожрецът, се приведоха и се заеха с почетната задача да издърпат мощната лодка на брега, върху площадката, където щеше да бъде осветена за новата година.

В същия миг, в който кануто бе оставено в покой, първожрецът се извърна и насочи в светлото утро жезъла си към един от най-верните приятели на Тероро. Преди обреченият да помръдне, ужасната тояга се стовари върху него и разцепи черепа му на две. Тялото му бе окачено на кърмата, за да стои на стража през дните на церемонията. Оцелелите гребци, поразени от ранга на убития, с дълбок срам се мъчеха да потиснат мисълта: „Не бях аз“.

Предварително бе решено съборът да трае три дни и през това време не трябваше да се чува никакъв звук, освен гласовете на жреците. Събранията ставаха в обширен скален храм без покрив, построен на величествено плато с изглед към океана, по който бяха дошли лодките на участниците. Храмът беше ниска и просторна постройка, чийто под бе покрит с блокове от черна лава, изметени и от последното стръкче трева. В единия му край бе издигнат вътрешен храм, покрит с палмови клонки, за най-голямата светиня — главната статуя на бог Оро.

Изваждането на най-важния бог, на самия Оро, беше толкова тържествен ритуал, че дори кралете и братята им нямаха право да го наблюдават. Те не участваха в първото височайше събрание, когато Оро се изваждаше от ковчега му.

Имаше обаче свидетели. От всяко кану в храма бяха довлечени по пет човешки жертви, както и пет от остров Хавайки. Те бяха натрупани накуп, за да получат одобрението на Оро. Когато Оро даваше съгласието си чрез своя върховен жрец, жрецът, като човек, си мислеше: „Внушително е да се видят толкова много тела наведнъж. Това доказва, че островите започват да изразяват любовта си към Оро“. По-нисшите жреци пристъпваха напред и се заемаха с един от най-тържествените ритуали на събора.

С дълги костени игли, вдянати с позлатено въже от сенит, те пробиваха лявото ушно тъпанче на всеки труп, прокарваха иглата през мъртвия мозък и я изваждаха през дясното ухо. После правеха голям клуп от въжето и окачваха шестдесетте трупа по дърветата около храма. В следващите часове тези принесени в жертва мъже имаха правото да гледат с мъртвите си очи онова, на което дори и кралете не можеха да бъдат свидетели.

Таматоа трябваше да седи настрани заедно с другите крале в пълно мълчание цели седем часа, защото шпиони дебнеха кралете, за да забележат, ако някой от тях не отдава истинска почит на Оро. Но всъщност това не бе нужно, тъй като дванадесетимата крале знаеха добре, че собствената им божественост идва от някакъв царствен първоизточник вън от тях, знаеха, че притокът на манната трябва да се поддържа с жертвоприношения и молитви. Сега самият всемир отдаваше почит на Оро в ужасно мълчание, а манната струеше върху островните статуи и островните крале.

В околността на храма обаче не бе съвсем безмълвно и ако шпионите разкриеха това, виновниците, които тайно нарушаваха табуто, щяха да бъдат незабавно принесени в жертва. Но Тероро знаеше за тази опасност и бе избрал отдалечена полянка, оградена от палми, където разговаряше шепнешком с двадесет и деветимата гребци, които му бяха останали.

— Съгласни ли сте да говорим открито? — попита той.

— Какво рискуваме? — отвърна му с въпрос един пламенен млад вожд на име Мато. — Ако говорим, ще ни убият. Ако мълчим… — Той удари с юмрук лявата си длан. — Нека да говорим.

— Защо трябва да се дават на Оро толкова много от нашите мъже? — запита друг.

Тероро изслуша оплакванията, преди да заговори:

— Поех риска да ви събера тук, тъй като е без значение дали между нас има или няма шпиони. — Огледа всичките си хора и продължи: — Ако някой от вас е шпионин, нека уведоми първожреца, защото това ще го уплаши и няма да посмее да изпълни плана, който подозирам, че е замислил. Ако никой не ни предаде, толкова по-добре.

— Какъв е твоят план? — обади се пак Мато, който бе от северната част на Бора Бора.

Тероро държеше късо въженце от сенит и го навиваше и развиваше.

— Мисля, че първожрецът смята да принесе като върховна жертва пред Оро нашия крал. Иска да докаже на другите жреци, че има пълна власт над Бора Бора. Но той сам трябва да даде сигнала, защото, ако го убие тайно, какво ще спечели? Затова трябва постоянно да наблюдаваме първожреца.

Младите вождове останаха смълчани, тъй като бяха сигурни, че какъвто и план да е скроил Тероро, той непременно ще крие голяма опасност. Най-сетне един по-нискостоящ благородник изтъкна:

— Днес няма за какво да се безпокоим.

— Така е — съгласи се Тероро. — Днес те са заети. — И той посочи зловещия кръг от мъртъвци, който се люлееше на дърветата.

— А какво ще кажете за общото събрание утре?

Тероро разви въженцето от сенит и кимна замислено:

— Ако аз бях първожрец и имах такъв план, щях да нанеса удара утре.

Мато бе настроен безразсъдно, тъй като в страшните мигове тази сутрин бе убеден, че първожрецът ще избере именно него за страж на кануто с разбит череп. Затова сега заяви твърдо:

— Мисля, че ако жрецът дори само повдигне жезъла си с поглед към Таматоа, трябва да оградим краля и с бой да си проправим път до кануто.

— Аз мисля същото — съгласи се Тероро.

Последва дълго мълчание, докато останалите двадесет и осем мъже размишляваха върху опасностите, които крие такава смела постъпка. Но преди да могат да се извърнат страхливо, Тероро хвърли въженцето и заговори бързо:

— За да успеем, налага се да осигурим три неща. Първо, трябва някак да преместим нашето кану до върха на хълма, за да можем да го блъснем във водата, без да се бавим.

— Аз ще се погрижа за това — обеща Хиро, кормчията.

— Как?

— Не знам.

Тероро бе доволен от този честен отговор, но въпреки това доближи лице до лицето на кормчията.

— Знаеш, че ако кануто не е на място, всички ще умрем, нали?

— Знам — мрачно отвърна младият вожд.

— Второ — продължи Тероро, — двама наши решителни мъже трябва да седнат на скалите до изхода на храма.

— Аз ще съм единият — обади се безразсъдният Мато — а другият искам да бъде Па.

Па, Крепостта, мършав мъж с остро като на акула лице без брадичка, излезе напред и обяви:

— Аз ще съм вторият.

— Може и да не успеете да се спасите — предупреди Тероро двамината.

— Ще се спасим — закле се Мато. — Мъжете от Хавайки никога не са успявали…

— Третото условие е — нетърпеливо го прекъсна Тероро — всеки от нас, останалите, да бъде готов да убие мигом онези, които се насочат към Таматоа.

— Знаем кои са палачите — промърмори Па.

— А щом се раздвижим, трябва да поемем Таматоа и да го отнесем бегом до кануто. — Помълча и добави съвсем тихо: — Ще бъде опасно, но стигнем ли до океана, „Чакай западния вятър“ ще е нашият пазач.

— Никога няма да ни настигнат — обеща кормчията.

— А и да ни настигнат, какво могат да ни сторят? — самоуверено попита Мато.

От думите на мъжете личеше, че всички предпочитат да са в безопасното кану, а не в околността на храма, чужда и непозната за тях.

— Това ще бъде сигналът — посочи Тероро. — Ще ме наблюдавате и щом аз се спусна да защитя краля, кормчията трябва да се втурне към кануто, а вие двамата ще осигурите излизането му от храма.

— Кой ще обезоръжи палача? — попита Мато.

— Аз — хладно заяви Тероро. А за да въодушеви мъжете, се похвали: — Утре никаква тояга няма да се спусне по-бързо от моята ръка.

Гребците оцениха неговата увереност, но Мато в миг ги охлади:

— Този план има един голям недостатък.

— Какъв? — изгледа го Тероро.

— Вчера, преди да отплаваме, Марама ме дръпна настрани и ми каза: „Моят мъж е уверен, че първожрецът се готви да убие краля, но аз съм сигурна, че смята да посегне на самия Тероро“. Мисля, че жена ти е права. Ако наистина е така, как ще постъпим?

Тероро не можеше да отговори. Само си представи как неговата търпелива, разтревожена жена се движи между мъжете и иска да й обещаят, че ще го бранят. Сведе поглед, вдигна от земята въженцето и го затъкна на колана си. Заговори Па с акулското лице:

— Марама дойде и при мене. Ясно е какъв е нашият дълг. Ако се нахвърлят върху краля, ще действаме според замисъла си. Но ако връхлетят върху Тероро, ти, Мато, с твоите хора ще спасяваш краля, а аз с моите Тероро.

— Не аз съм важният — искрено каза Тероро.

— За нас си важен — отвърнаха мъжете и продължиха да уточняват плановете си.

През нощта обаче друг ум, по-остър от ума на Мато или на Па, продължаваше да работи — умът на първожреца. Той не бе преставал да мисли и по време на най-тържествената част на събора, а когато великият Оро бе положен отново в ковчега си, първожрецът извика своите помощници. Всички седнаха с кръстосани крака в тъмен ъгъл на големия храм, а мъртвите тела над тях танцуваха в нощта.

— Забелязахте ли нещо днес? — започна той.

— Само едно — че ти имаш право — обади се млад жрец. — Тероро е нашият смъртен враг.

— Защо казваш това?

— Както ти нареди, аз го наблюдавах постоянно. Четири пъти го улових, че се бори срещу волята на Оро. Проклет да бъде.

— Кога беше това?

— Най-напред, когато бе убит кралският придворен. Тероро явно се отдръпна назад.

— И на мене така ми се стори — съгласи се първожрецът.

— Също и когато един от гребците му бе пожертван, за да бъде страж на кануто.

— И тогава ли отстъпи?

— Да. Видя ми се още, че щом дойде време Тероро да изведе краля от храма, когато ние влизахме, той го поведе с радост, а не с тъга.

— И на нас ни се стори така — обадиха се в хор няколко жреци.

— Но най-сигурното доказателство е, че днес следобед Тероро трябва да е събрал хората си на някакво съвещание.

— Вярно ли е това? — рязко го прекъсна първожрецът.

— Не знам, но бяха изчезнали.

— С тях ли е бил кралят?

— Не — отвърна шпионинът. — Той седеше почтено с другите крале.

— Можем ли да сме сигурни, че Тероро е свикал съвещание? Защото, ако сме сигурни…

— Търсих навсякъде — потвърди младият шпионин. — И в сърцето си съм сигурен.

Първожрецът дълго мисли върху тази неприятна новина, като въртеше в ръце жезъла си и го забиваше в земята.

— Ако сме сигурни, че е свикал съвещание — изрази накрая мисълта си гласно — можем да унищожим цялото кану. Можем… — Но като прецени всички последствия, изглежда, се отказа от решението си и внезапно се обърна тихо към едрия палач: — Утре искам нито за миг да не заставаш близо до краля или до Тероро. Дръж се съвсем настрана. А ти, Рере-ао — погледна той към шпионина — все още ли си така бърз с тоягата, както беше?

— Бърз съм.

— Трябва да стоиш незабелязано, за да можеш след първото помръдване да убиеш Тероро. Ще го наблюдаваш постоянно. Дори и най-малкото му движение. Каквото и да е…

— Трябва ли да чакам сигнал от тебе? — попита Рере-ао.

— Не, но щом стовариш върху него тоягата, аз ще го посоча и мъртвото му тяло ще бъде отдадено на Оро.

Първожрецът поговори и с останалите за техните задачи, но скоро се обърна отново към Рере-ао:

— Разбираш ли? Няма да чакаш сигнал. Ще го убиеш, ако се помръдне.

— Разбирам.

Първожрецът приключи събранието с дълга молитва към Оро, а след това заяви на хората си:

— По един или друг начин утре Бора Бора ще бъде предадена на Оро. Старите богове са мъртви. Оро е жив.

Помощниците на първожреца поеха развълнувано дъх, защото борбата им да наложат новия бог над Тейн и Таароа не беше лесна и от няколко месеца си мечтаеха за някакво голямо събитие, което да ги убеди, че са победили. Първожрецът, усещайки желанието им да се случи нещо изключително, ги предупреди:

— Има много пътища към крайната победа, братя мои. Оро може да стигне до победата по различни пътеки. Утре една от тях ще ни доведе до пълно превземане на Бора Бора, но вие не трябва предварително да избирате пътеката. Това зависи от Оро.

Първожрецът скръсти ръце, после свали шапчицата си и се поклони към вътрешното светилище на Оро. Жреците направиха същото и в дълбоката нощна тишина, едва осветена от огньовете и от блещукането на звездите, светите мъже се помолиха на своя всесилен бог. Това бе тържествен миг в края на един вълнуващ ден, сладък и многозначителен миг, в който над събралите се витаеше духът на безсмъртието, жертвите висяха по клоните, великият Оро бдеше над верните си служители и целият свят бе потънал в мълчалива почит към него. В такъв миг, когато чувстваха величието на Оро да пулсира в нощта и в собствените им вени по-силно от барабанен бой, жреците не можеха да разберат как някой все още се придържа към старите богове, щом новото божество е тъй властно, тъй разумно и благосклонно.

На другата сутрин Хиро, кормчията, стана рано и с остър камък, скрит в черничева кора, разкъса няколко от въжетата, с които бе овързано кануто „Чакай западния вятър“, като потръпваше от мъка, че трябва да прави това; после зарови камъка, забърза към жреца, който отговаряше за благополучието на кануто, и обяви:

— Изглежда, вчера сме се натъкнали на корал.

Жрецът се спусна към кануто, което почиваше, пазено от мъртвия гребец, закачен за кърмата, и огледа разкъсания сенит.

— Може да се поправи с ново въже — предложи той, като се надяваше злополуката да бъде заличена, преди първожрецът да обвини него.

— Да — съгласи се кормчията — и трябва да го поправим, докато сме под закрилата на Оро.

Това съображение очарова жреца и той прие на драго сърце предложението на Хиро, който го попита:

— Няма ли да стане по-лесно, ако изтеглим кануто ей там, та слънцето да стегне новия сенит?

Двамата издърпаха лодката точно на мястото, което бе пожелал Тероро.

— Дълго ли ще трае поправката? — притесняваше се жрецът.

— Не — успокои го Хиро. — Не бива да изпускам събора на Оро.

— Не бива — кимна жрецът, като си спомни снощните уверения на своя началник как днешния ден Оро ще затвърди победата си над Бора Бора. Струваше му се добро предзнаменование, че Хиро, един от най-видните привърженици на Тероро, доброволно бе показал верността си към Оро.

Съборът започна с изненадваща сцена. Тези, които по-късно си припомняха събитията от деня, бяха съгласни, че всичко е било предначертано, макар в началото да не личеше, защото жреците бързо бяха представили грешката като благословение. Участниците в събора бяха насядали върху скалите, които водеха към главния олтар, и първите две свине бяха вече изкормени, когато едно седемгодишно момченце се втурна в храма разплакано.

Търсеше баща си, който седеше близо до олтара.

— Татко! — извика загубеното момченце.

Бащата, второстепенен вожд от Хавайки, гледаше ужасен приближаването на сина си, защото момчето бе извършило страшен грях, за който не можеше да има прошка. Никога досега жена, дете или животно не бяха влизали по своя воля в храма и ръцете на бащата затрепериха, когато притисна хубавото малко създание до сърцето си.

— Тебе търсех, татко — проплака загубеното момченце.

Пред олтара жреците, чиито жертвоприношения бяха прекъснати, загледаха в сурово мълчание прегрешилото дете. Бащата, съзнавайки, че семейството му е нарушило едно табу, се изправи колебливо с момчето в ръце. Внезапно, в порив на всеотдайна преданост, той поднесе сина си към олтара. Детската косица падна върху силната бащина ръка.

Със скръбно, но непоколебимо убеждение бащата заговори:

— Вземете това дете и го принесете в жертва на Оро! То наруши светостта на храма и сега нишките, които ни свързват с Оро, са оплетени. Това е моят син. От мене е роден. Но не плача, че ще го загубя, защото той разгневи Оро.

Най-напред жреците не му обърнаха внимание и го оставиха да стои с детето в ръце, докато с високомерно безразличие довършиха коленето на свинята. После, с още прясната кръв за Оро по ръцете си, двама жреци взеха чифт здрави бамбукови пръти. Като ги стискаха силно в единия край, те разтвориха другия, за да се образуват грамадни щипци, които сръчно спуснаха върху главата на детето. Единият бамбуков прът легна зад врата, а другият върху гърлото на жертвата. Рязко, безмилостно затвориха щипците и държаха момченцето във въздуха, докато се задуши. С бърз удар първожрецът разпра корема на детето и извади вътрешностите, а телцето постави благоговейно на най-високия олтар между свинете.

— Този баща постъпва добре — напевно изрече жрецът. — Всички, които почитат Оро, постъпват добре. Велик е Оро, миротворецът.

Злополучното събитие раздразни Тероро, защото той го възприе като знамение в този съдбоносен ден. Ала не знаеше как да го разтълкува и в объркването си за миг забрави за брат си, когото бе дошъл да защити. „Какво може да означава това знамение?“, питаше се той, ала не намираше отговор. Затова пое дълбоко дъх и се съсредоточи върху своето задължение. Но когато погледна през храма към кормчията Хиро, за да провери дали е на мястото си, Тероро се натъкна на друго знамение, което можеше да вещае само зло. Сегашният кормчия седеше точно под олюляващия се труп на предишния, убит по каприза на първожреца. Подпухналият корем на тялото, вече разлагащо се в тропическата жега, висеше точно над съучастника на Тероро.

Напълно объркан, Тероро се отказа да мисли за каквито и да е знамения и започна да наблюдава първожреца, а след това и краля, защото бе твърдо решен да се възпротиви на Оро, ако беше нужно, и пред самия престол на всемогъщия червен бог. Той обаче бе неподготвен за стратегията на първожреца — докато очакваше съвсем друг тактически ход, жрецът внезапно се извъртя и насочи жезъла си към един от най-добродушните гребци на Тероро, ала същевременно и един от най-добрите му воини.

— Той е ял от свещената свиня на Оро! — изкрещя първожрецът, но младият вожд дори не чу защо умира, тъй като едрият палач бе очаквал обвинението и вече бе разбил черепа на посочената жертва.

Жреци от другите острови, доволни, че Оро е защитен от богохулство, припяваха:

— Всемогъщ е Оро, миротворецът, Оро, обединителят на островите.

Напевът продължаваше, а Тероро седеше потресен. Младият вожд му беше близък приятел, скромен воин; невъзможно бе той да е ял от свещената свиня. Защо бе пожертван? Сега Тероро не бе в състояние да размишлява по този въпрос. Имаше добър план как да защити крал Таматоа и знаеше, че ако над него самия надвисне опасност, Мато ще го спаси. Но не бе предвидил хитрото нападение на първожреца върху по-нисши членове на обществото в Бора Бора.

Ужасен, Тероро погледна към кормчията, който му отвърна със също така изумен поглед. Като не намери отговор, Тероро се опита да срещне очите на Мато и Па, седнали до изхода, но те се бяха втренчили в олтара, където лежеше трупът на другаря им. Останалите участници в заговора на Тероро бяха не по-малко втрещени. Водачът им, още по-объркан, се загледа в излъсканите скали, образували площадката, на която се провеждаше съборът.

Измежду всички пристигнали от Бора Бора само един човек виждаше ясно в тези ужасни минути. Таматоа, както мнозина добри крале, не беше надарен с изключителни интелектуални способности, но се отличаваше с голяма проницателност. Той осъзна, че първожрецът е решил да не убива него самия или брат му, а да ги прогони от островите с постоянен, неудържим натиск. „Той иска да избегне прякото противопоставяне — разсъждаваше кралят. — Няма да има битка. С търпение и хитрост той ще наплаши и отчужди моите хора, а ние ще трябва да се махнем.“

Таматоа се убеди в правотата на заключението си, когато първожрецът насочи своя жезъл на смъртта към още един от гребците на Тероро и смъртоносната тояга се стовари отново. С разбито сърце Таматоа погледна по-младия си брат и видя, че той е замаян и объркан. Кралят си помисли: „Навярно е имал смел план как да спаси живота ми днес, но е възможно шпионите на първожреца да са разкрили целия заговор. Бедният ми брат!“.

Изпълнен със състрадание, кралят не сваляше поглед от Тероро, докато той най-после вдигна очи. Почти незабележимо Таматоа поклати глава, като по този начин предупреждаваше брат си да не предприема нищо, по никакъв начин. Тероро разбра внушението му и остана на мястото си изтръпнал от гняв.

Тъкмо в този миг в свещения храм на Оро, когато труповете на най-храбрите му мъже се люлееха над него или лежаха захвърлени на олтара, крал Таматоа прошепна в сърцето си: „Оро, ти победи. Ти си последният бог и аз съм безсилен да ти се противопоставя“. След като си бе промълвил тия думи на разкаяние, кралят почувства мир в душата си и прозря ясно колко глупав е бил да се бори срещу неизбежното. Бяха се родили нови богове, а новите богове побеждават. Но Таматоа още не съзнаваше, че душевното спокойствие от това признание беше само необходимо условие, за да вземе решението, което търсеше от месеци, ала досега отбягваше. След като вече бе приел очевидния факт, че Оро е победил, лесно бе да стигне до следващото очевидно заключение. И в утринната тишина Таматоа за първи път изрече пред себе си съдбоносните думи, а те освободиха сърцето му от огромна тежест. „Ние ще напуснем Бора Бора и ще оставим острова на тебе, Оро — каза си кралят. — Ще се впуснем в океана и ще намерим други острови, където ще можем да тачим собствените си богове.“

До края на събора крал Таматоа не довери на никого какво е решил, дори и на Тероро. Всъщност той избягваше буйния си по-млад брат. Ала повика Мато и му нареди строго:

— Ти ще отговаряш пред мене за живота на брат ми, Мато. Ако крои някакъв заговор, сигурен съм, че ти си посветен. Той не трябва да умира; ако е нужно, завържи го за кануто. Той не трябва да умира. Сега ми е по-нужен от всякога.

Поради това, когато Тероро събра изумените си приятели, за да сподели с тях някаква своя нова фантазия, Мато заговори пръв:

— Трябва да се върнем в Бора Бора и да обмислим как да си отмъстим.

— Ще се върнем и ще направим план — подкрепи го Па с акулското лице.

Понеже го бяха лишили от възможността да вземе решение, Тероро само промърмори:

— Ще си отмъстим! Непременно ще си отмъстим!

И като мислеше за някакво страшно разрушение и гибел, Тероро зачака.

* * *

След края на всеки събор жреците благоразумно се оттегляха и насърчаваха островитяните да се отпуснат след преживяното напрежение и да се отдадат на диви, спонтанни празненства, които понякога траеха до три дни. Сега жените имаха право да се присъединят към мъжете, музикантите изпълваха нощта с отекващи звуци. Красиви момичета с поли от благоуханни листа показваха мургавата си прелест, понасяха се в лудешкия танц на Хавайки — хула, кършеха съблазнително снага пред гостите от други острови, сякаш питаха: „Имат ли таитянките меки гърди като нашите? Могат ли като нас да движат колене в такта на музиката?“.

Един от зрителите наблюдаваше танците смръщен и си мърмореше: „Проклети да са жените на Хавайки“. Тероро отказваше да участва в празненството. Нито вълшебните ритмични удари на веселите барабани, нито сладките гласове на по-възрастните жени, които пееха любовни песни, нито хубостта на девойките го изкушаваха да се включи в танците. Когато най-личните красавици, осветени от палмови факли и обвити от дима на огньовете, където се печаха прасета, танцуваха край него и открито го подканяха, той забиваше поглед в земята и си промърморваше: „Ще унищожа тоя остров. Ще убия всичките жреци на Оро. Ще съсипя…“.

Неговите хора не можеха да проявяват такава устойчивост. Един след друг младите вождове захвърляха копията си, избърсваха длани върху голите си гърди, втурваха се към кръга на танцьорите с вик и започваха да извиват тела във вихрения танц на Хавайки — хула. Когато достигнеха пълен екстаз, те подскачаха високо, после се пляскаха по бедрата пред също тъй въодушевените си партньорки. След миг спираха, гледаха се в очите и избухваха в смях. Тогава момичето тръгваше уж равнодушно към сенките, партньорът го следваше също тъй безразлично, а накрая надаваха вик и се спускаха към някоя закътана полянка.

Щом се скриеха, възрастните жени от кръга на певиците закрещяваха окуражителни и често безсрамни думи, които останалите наблюдатели посрещаха с шумно одобрение.

— Той ще се умори преди нея! — предричаше някоя старица.

— Покажи му с какво се слави Хавайки, Рере! — викаше друга.

— Не му давай да спре, докато не почне да те моли за милост — добавяше първата.

— Оуе! — пропищяваше трета. — Накарай луната да си скрие лицето от срам!

— Помни какво съм те учила, Рере — обаждаше се пак първата певица. — Не го оставяй сам да върши цялата работа.

Когато съветите ставаха почти непоносимо откровени, множеството се превиваше от смях, музиката спираше и всички се търкаляха по земята с животинска радост. Какъв възторг събуждаше необузданият секс! Скоро най-малкото барабанче — издълбан клон, дълъг не повече от двадесет сантиметра и удрян с жилава пръчка — зазвучаваше в див, бърз ритъм, който разиграваше всяко сърце. По-големите барабани подхващаха същия ритъм и още някой от гребците на Тероро се спускаше да танцува с друга мургава девойка от Хавайки. Двамата също се оттегляха в сенките, сподиряни от неприличните съвети на сладострастни възрастни жени, защото бе безсмислено да се танцува хула, ако във върховния миг мъжът и жената не се пожелаеха така силно, че да потърсят незабавно удовлетворение.

Единствено Тероро не бе запленен от магията и веселието на тази нощ. Той не вдигна глава дори когато главната шегобийка изкрещя:

— Винаги съм си мислила, че мъжете от Бора Бора нещо не са наред. Тетуа, ела да потанцуваш тук и ми кажи дали този го бива!

Една прекрасна петнадесетгодишна девойка затанцува пред самите крака на Тероро, заизвива тялото си почти до неговото. Но той не й обърна внимание и тя изтича със смях сред обградения от огньове кръг, като викаше:

— Не, не го бива!

Старицата се закикоти така силно, че заглуши барабаните.

— Чудя се как ли се раждат бебетата в Бора Бора. Мъже от Хавайки май ще трябва да преплуват нощем до техния остров!

При тази задявка Тероро бе принуден да вдигне глава и без да иска, се усмихна на прегракналата старица, защото островитяните обичаха духовитите забележки и ги приветстваха дори когато бяха отправени лично към тях. Старата певица, като видя, че е сломила безразличието на Тероро, закрещя разпалено:

— Оуе! Ако бях с двайсет години по-млада, щях да ти покажа за какво са създадени мъжете! — А когато тълпата се закиска, добави: — Аз и сега мога!

И старицата затанцува бясно хула, като се придвижваше към Тероро. Бялата й коса се развяваше в нощта, а споменът за страхотни сексуални подвизи даваше сила на бедрата й. Готова бе да направи Тероро за смях, но в този миг един от прочутите вождове на Хавайки, дебелият Татай, който пазеше храма, се появи и го подкани тихо:

— Ела да ядеш с нас, Тероро.

Той поведе младия вожд далече от огньовете, но не и от хапливия език на старицата, защото, преди двамата мъже да се скрият от поглед, тя изкрещя:

— А, сега разбирам. Той значи предпочита мъжете!

Дебелият Татай се засмя:

— Само смъртта ще запуши устата на тази старица.

Стигнаха до покрайнините на селото, където се намираше фамилното имение на Татай. Заградено бе преди векове от трите страни с каменна стена, висока колкото човешки бой, а от четвъртата бе открито към океана. В двора Тероро видя сред мрака очертанията на осем или девет тръстикови колиби и позна предназначението им — главната спалня, женската спалня, готварницата за жените и отделни къщи за любимите жени на Татай. Дебелият домакин отведе госта си в мъжката част на имението, където — под лунната светлина и песента на вълните — бе наредена трапеза.

Тероро едва бе облизал пръсти от мазнината на печеното прасе, когато от западната страна на двора се чу малкият барабан, удрян лудо с дълга пръчка. Към неговия подканящ ритъм се присъединиха по-бавните и тежки удари на няколко големи барабана и се появиха музикантите.

„Защо ли Татай си прави труда да ми устройва угощение?“, мислеше Тероро и отмести настрани храната.

Стана, приближи се до група мъже край един огън и се загледа без особен интерес в силуетите, които изплуваха измежду меките нощни сенки и постепенно се уплътниха. Това бяха жените на вождове от Хавайки, които запяха с не тъй дрезгави гласове, каквито бе чул на селския мегдан, томителни стари любовни песни. И горчивината в сърцето на Тероро се стопи.

Когато плискащите се вълни

и изгряващата луна,

и полюшващата се палма,

и бялата птица, литнала високо,

и ленивата риба —

когато всички говорят за любовта,

аз се провиквам:

— Къде си, любов?

Под звуците на тази упойваща островна песен Тероро видя, че към него се насочва в нежните ритми на танца хула стройна, тънкокръста четиринадесетгодишна девойка с дълга до коленете и тъмна като нощта черна коса. Тя се поклащаше леко с наведени към земята черни очи, но когато протяжната стара песен свърши, повдигна десния показалец малко над долния край на полата си от палмови листа, по които играеха отблясъци от огъня, и показа, че иска по-бърз ритъм. Барабаните веднага го подеха.

Сега тя затанцува на пръсти, със странно и вълнуващо издадени навън колене и лакти. Палмовите листи на полата се завъртяха около хубавите й крака. В този танц девойката показа и лицето си, което бе необикновено красиво, доближи го до лицето на Тероро, а налетите й млади гърди почти докосваха ръцете му.

Против волята си Тероро отвърна на погледа на тъмните й очи и за миг му се прииска да скочи на крака и да танцува с нея. Но знаеше, че не бива да се прехласва по жените на Хавайки, защото един ден щеше да разруши този зъл остров. Не чувстваше изгарящо сексуално желание, тъй като на Бора Бора винаги можеше да има почти всяко момиче, което поискаше. През пубертета го бяха поверили на една по-възрастна жена, която го бе обучавала дълго и с интимни подробности как трябва да се държи мъжът и какво доставя удоволствие на жените. Тази наставница му бе избрала първите четири партньорки. После, след продължителни консултации със специалист по родословията, бе решила, че девойката, за която трябва да се ожени, е кръглоликата като луната Марама. „Тя ще ти подхожда във всяко отношение“, бе изтъкнала наставницата и се бе оказала права. По-нататък Тероро сам си бе избирал момичета и сексът бе за него тъй естествен, както плуването. Затова сега си наложи да пренебрегне танцуващата девойка. Но когато забеляза дълбокото разочарование, изписано по лицето й, Тероро изпита срам и макар да знаеше, че не бива да го прави, той я погледна и се усмихна. В този миг я видя на фона на палмовите дървета, с дългата черна коса, огряна от пламъците, и в порив на внезапно бликнало желание скочи на крака, завъртя се по площадката за танци и застана срещу нея, като поклащаше тялото си и заемаше подлудяващите пози на още по-еротичната хула, която се танцуваше на Бора Бора.

Красивата девойка се държеше така, като че току-що бе видяла новия си партньор. Танцуваше сякаш сама за себе си, с поглед, отправен надалеч, но принуждаваше барабаните да бият в по-бърз ритъм, докато цялото й тяло се възпламени и затрепери и капчици пот заблестяха по златистокафявата й кожа. После подви колене и затанцува близо до земята, а в най-характерния за този танц момент разтвори колене, сякаш приемаше между бедрата си влюбен мъж. Тогава барабаните забавиха ударите си, нейните движения също станаха бавни и влудяващо съблазнителни. Тя затвори тъмните си очи и отметна глава назад. С една ръка хвана краищата на косата си и ги прокара между зъбите си.

Над нея безумно възбуденият Тероро продължаваше да танцува, докато най-накрая с невероятен скок се издигна високо във въздуха и се спусна долу на пръсти, само на няколко сантиметра от нейните. После се приведе напред и разтвори колене. Може би цяла минута двете бронзови тела се люлееха едно срещу друго. Най-сетне една жена извика Оуе!, а барабаните забиха с нова ярост и танцьорите заизвиваха тела във финалните диви спирали на танца.

Тогава, сякаш по магически начин, всичко спря. Настъпи мъртва тишина. Девойката тръгна бавно, като излязла на брега богиня на морето, и се отправи свенливо към сенките на спалните помещения на имението. Когато тя се скри, Тероро се наведе безразлично и хвърли един клон в огъня. После неохотно, като момче, призовано в храма, запристъпва към сенките. Една от жените, която не можа да изтрае повече, извика диво и пронизително:

— Свали си полата, Техани, не мога да ти направя нова!

Той я намери в отдалечения край на имението пред малка къща, която семейството й бе отредило на тринадесетия й рожден ден, защото на островите родителите насърчаваха дъщерите си да се събират с много млади мъже и да усвояват тайните на любовта: кандидатите за съпрузи не обичаха да се женят за девойки, които не са доказали, че могат да раждат деца.

— Това е моята къща — рече тя простичко.

— Как се казваш?

— Техани. Дъщеря съм на вожда Татай.

— Техани, Малката любимка — преведе името й Тероро.

Девойката се засмя притеснено и отвърна:

— Майка ми беше много красива.

Тероро бързо провря ръка под косата й, за да обгърне талията й, вдигна я високо и я отнесе в къщата й. Щастлива, Техани увиваше дългите си коси около лицето му и притискаше устни към неговите. Когато той я положи върху меките панданови рогозки, тя свали полата си от палмови листа и обясни:

— Жената, която ме предупреди да не си късам полата, беше майка ми.

Техани привлече Тероро върху себе си, обви около него ръце, извърташе се и го търсеше, притискаше го все по-силно. Въпреки всичко по-късно, когато лежеше под звездната светлина, проникваща през вратата, Тероро се закле наум: „Ще разруша това имение… и целия остров“.

Но сутринта, след като се нахрани в мъжката къща, където никой не спомена за приключението му с Техани, той се върна в уединеното кътче на девойката. Не след дълго двамата любовници подхванаха прочутата в Хавайки игра на пляскане. Пееше се старинна мелодия и влюбените най-напред докосваха връхчетата на пръстите си, после се пляскаха по раменете, по ръцете, по бедрата и колкото повече играта напредваше, толкова по-силни ставаха ударите. След това пляскането преставаше и се заменяше с най-нежни милувки, та жест, който се очакваше да бъде бързо плясване, можеше да свърши като дълга прегръдка. Накрая Техани така нежно забави един свой удар, че Тероро хвана полата й и я смъкна. Съвсем гола, тя продължи играта, като от време на време пропяваше и се опитваше да го плесне, вече запъхтяна и възбудена, докато накрая с лек, победоносен вик приключи играта, отпусна се в ръцете на Тероро и го събори върху рогозката.

По-късно му пошепна:

— Ето как се бием ние в Хавайки.

Тероро се засмя, а тя го попита:

— Могат ли момичетата в Бора Бора да се бият с мъжете така? — И макар да усети, че въпросът й го раздразни, продължи: — Вярно ли е, че на вашия малък остров още се молите на Тейн?

Начинът, по който произнесе малък и Тейн, издаваше презрението, с което жителите на Хавайки винаги се бяха отнасяли към Бора Бора.

Тероро не се поддаде на предизвикателството и отвърна с престорена учтивост:

— Ние се молим на Оро и затова, макар че островът ни е малък, на война винаги побеждаваме Хавайки.

Техани се изчерви при спомена за униженията, понесени от обитателите на нейния остров.

— Не се ли запита защо баща ми те покани снощи? — попита тя. — И защо аз танцувах за теб?

— Мислих за това. Стори ми се планирано предварително.

— И защо те доведох тук?

— Когато се люби с някоя девойка за първи път, мъжът понякога си задава въпроси. Но втория път вече не мисли.

— А третия път — прошепна Техани — той решава да се обвърже с тази девойка… да си устрои дом тук… да стане един от мъжете на Хавайки.

Тероро бързо се отдръпна.

— Воинът има само един дом — Бора Бора.

По стар островен обичай девойките от високопоставени семейства разполагаха с правото сами да си търсят съпрузи и сега Техани постъпи така.

— Умолявам те, Тероро, остани тук с мен.

— Ако искаш да бъдеш моя жена — отвърна той — ще трябва да дойдеш на моя остров.

— Ти вече имаш първа жена там, Тероро. Остани да живееш тук и аз ще ти стана първа жена.

Младият вожд отдалечи девойката от себе си и се взря в прекрасното й лице.

— Защо искаш това, Техани? Можеш да имаш всеки мъж от Хавайки.

Тя се поколеба, после реши да каже истината.

— Вашият остров е обречен, Тероро. Трябва да избягаш оттам. Ела тук. Бъди верен на Оро. Ще си живеем добре.

— Баща ти ли предложи това?

— Да.

— Какво зло е замислил?

— Не смея да ти кажа. — Тя взе ръцете на Тероро, коленичи пред него и го замоли тихо: — Показах ти колко сладък може да бъде животът на Хавайки, защото искам да те спася. Тук ще станеш голям вожд. Баща ми има много земя и е щедър към воини като теб.

— Аз принадлежа на Бора Бора — с дълбоко убеждение отвърна Тероро. — Никога няма да напусна своя остров.

Той се изправи, за да се върне на кануто си, но Техани с умоляващ поглед го хвана за краката. Тероро остана при нея още една нощ, а на следващата сутрин, когато ехото на раковини възвести, че е време за отплаване, много му се искаше да остане още.

— На Бора Бора няма жени като теб — призна той.

— Остани при мен — молеше Техани.

Тероро се изкушаваше да й довери, че се готви за отмъщение, но успя да се въздържи.

— Ако се върна някога в Хавайки, ти ще бъдеш моята жена — увери я той. — Ти знаеш да доставяш радост на мъжа.

— Върни се скоро, Тероро, защото Бора Бора е обречен.

Когато пристигналите от другите острови напуснаха храма и единадесетте лодки отплаваха, като всяко кану се отделяше от колоната, за да поеме в своята посока, наистина изглеждаше, че славните дни на Бора Бора са свършили. Унили бяха пътниците в „Чакай западния вятър“. Крал Таматоа бе разбрал, че при борбата за власт в храма той бе загубил завинаги. Сега мощта бе в ръцете на първожреца и единственото разумно решение беше да напуснат Бора Бора и да предоставят острова на Оро. Тероро гледаше оределите редици на гребците си и мечтаеше за отмъщение, но бе принуден да си признае, че първожрецът го бе надхитрил, като бе убил толкова от неговите привърженици, колкото бе нужно, за да се обезсърчат останалите. Гребците чувстваха, че вождовете им са объркани и че отсега властта ще принадлежи на първожреца, но не знаеха чрез какви политически ходове ще стане предаването на властта. По-младите жреци бяха тъй възбудени от явната победа на Оро, че бяха предложили да убият Таматоа и Тероро още на Хавайки, за да се разрешат окончателно проблемите на Бора Бора.

За тяхна изненада първожрецът бе отхвърлил това предложение. Той дори бе осъдил престараващите се свои помощници и бе изтъкнал:

— Ако се отървем от краля и брат му по този начин, хората ще жалят за смъртта им, а може и да се надигнат срещу нас. Но ако продължаваме, както сме започнали, поданиците ще разберат, че кралят е безпомощен пред желанията на Оро. Тогава или сами ще го предадат на Оро, или ще го изоставят.

— Ами ако кралят продължава да упорства? — бе попитал един стар жрец, припомняйки си бащата на Таматоа, срещу когото се бяха съюзили Хавайки, Таити и Муреа, но бяха загубили войната.

Първожрецът бе погледнал провисналите под лунната светлина трупове на жертвите и бе отбелязал:

— Таматоа ще продължи да упорства, но не и хората му. Не сте ли забелязали, че неговите воини и сега са объркани и огорчени? А къде е водачът им, Тероро, в този час? Забавлява се в колибата на Техани.

Старият жрец, който не бе уверен, че Таматоа доброволно ще абдикира, бе попитал:

— Кого ще изберем да управлява Бора Бора, ако се отървем от краля?

Първожрецът се бе надявал да не му поставят този въпрос, защото не искаше помощниците му да помислят, че той е в основата на заговора, който в действителност бе планиран от върховните жреци. Затова отговори уклончиво:

— Оро е избрал неговия наследник.

— Кой ще бъде? — не се предаваше старецът.

— Оро е избрал бащата на Техани, великия вожд Татай.

Вестта за това многозначително решение бе последвана от мълчание, защото жреците бяха родени на Бора Бора. Предлаганият изход щеше да подчини техния остров на кралската фамилия в Хавайки, нещо, което в миналото не бяха успели да постигнат нито с обсада, нито с война или заговори. Първожрецът бе подозирал, че това решение няма да се хареса, затова бързо бе добавил:

— Самият Оро е избрал Татай.

Споменаването на Оро пред тези хора, които неотдавна му се бяха обрекли, ги бе накарало да замълчат.

— Затова — бе продължил първожрецът — Татай е поискал дъщеря му Техани да стане жена на Тероро. Той ще се пресели в Хавайки заедно с най-верните си привърженици и те бързо ще се претопят сред тамошните мъже. Татай се е съгласил, когато стане крал на Бора Бора, да не води жените си, а да се ожени за наши девойки. По този начин Оро ще победи.

Първожрецът бе премълчал, че щом стане това, той се надява да се премести в големия храм на Хавайки, като вземе със себе си жреците, подкрепили най-въодушевено хитрия му план. Но това не бе и нужно да се казва на слушателите му, които бяха потеглили към Бора Бора, замислени върху вълнуващата вест.

Оцелелите двадесет и седем гребци нямаха ясни мисли в главите си. Бяха наблюдавали безпомощно как Оро със силата си унищожава техни другари. Също като своя водач, и те бяха объркани. Макар първожрецът да не го допускаше, бяха по-скоро доволни, а не разтревожени от факта, че Тероро е прекарал две нощи с Техани. Мато им бе казал, че Тероро трябва да се върне жив в Бора Бора. Подозираха, че крал Таматоа е планирал отмъщението си добре, и се надяваха да участват в него. Но не мислеха за нищо повече от чисто животинско отмъщение.

Имаше обаче едно чувство, което всички в лодката споделяха. В края на деня, тъкмо преди да навлязат в своята лагуна, пътниците видяха как слънцето потъва на запад и облива със златни лъчи техния вълшебен остров. И всеки от мъжете, независимо от личните си планове, почувства и си помисли инстинктивно: „Това е най-красивият остров. За този къс земя боговете са положили най-много грижи“.

Защото да зърнеш Бора Бора в края на пътешествие, когато залезът обгаря скалите, нощните сенки обхващат долините и морските птици се прибират на брега; да видиш как червената линия на залеза пълзи по планинските склонове към върховете, а тъмнината настъпва и ти се иска да извикаш: „Слънце, почакай! Почакай! Нека остане светло, докато стигна до брега!“, и дочуваш в лагуната детски гласове и ехото от своя дом, докато отвъд рифа океанът реве — да видиш Бора Бора в такъв миг, значи да си познал красотата.

Тъкмо затова скръбта на крал Таматоа бе още по-силна, когато отведе брат си в двореца и го накара да полегне на пандановите рогозки. После кралят внимателно спусна рогозките, които образуваха стените на стаята и го предпазваха от шпиони. След това и Таматоа легна с лице към Тероро и тайно, с тих глас, произнесе изненадващите думи:

— Реших, че трябва да напуснем Бора Бора.

Тероро беше потресен. Никога не бе мислил за такова отстъпление, защото все още не бе осъзнал, че той и брат му са доведени до положение, от което нямаше друг изход.

— Защо трябва да напускаме? — в недоумение запита.

— Тук вече няма място за нас.

— Можем да се бием! Можем да убием…

— С кого ще се бием? С нашите хора? С другите острови?

— Можем…

— Нищо не можем да направим, Тероро.

— А къде бихме могли?

— На север.

Простият отговор щеше да доведе до последствия, които Тероро трудно си представяше, и докато още осъзнаваше истинското му значение, не можа да каже друго, освен да повтори неочакваните думи на брат си:

— На север?

Спомни си, че преди столетия други лодки са тръгвали на север, легендарни канута, които не се бяха завърнали. Останала бе обаче една странна стара песен, която може би подсказваше накъде трябва да се отплава, за да се стигне далечната земя, разположена под Седемте малки очи, свещеното съзвездие, с чиято поява започваше новата година. Някои приемаха тази песен за доказателство, че поне една от легендарните лодки трябва да се е завърнала. Тероро си припомни няколко думи от песента:

Плавайте към Седемте малки очи,

към земята, пазена от малките очи.

Но в този миг се разгневи, защото изведнъж си представи как бяга от Бора Бора.

— Защо трябва да отиваме? — избоботи той.

— Не се крий зад празни приказки, Тероро — нетърпеливо го сряза кралят. — Когато стигнахте до Нуку Хива, не научи ли нещо за лодките, които са отплавали на север?

— Не.

— Чувал съм, че има една стара морска песен.

— Никой не знае откъде е дошла.

— Какви са думите й?

— Доколкото си спомням, в песента се казва, че трябва да плаваш, докато стигнеш до земята под Седемте малки очи.

— Колко дни?

— Някои мъже казват трийсет, други петдесет.

— Тероро, ако решим да отплаваме при следващата голяма буря, която ще ни доведе западен вятър, колко души ще можем да качим в нашето кану?

— Ще ни позволят ли да вземем „Чакай западния вятър“?

— Ако не ни позволят, ще го вземем с бой.

— Добре! — промърмори Тероро, защото започна да си представя конкретни действия.

— Колко души? — настояваше Таматоа.

— Около шейсет.

— И всякаква храна?

— И храна.

— И дом за нашите богове?

— Да.

Братята лежаха върху рогозката с доближени едно до друго лица и шепнеха. Накрая Таматоа попита:

— Кои трябва да дойдат с нас?

Тероро измърмори имената на няколко воини:

— Хиро, Мато, Па…

— Ние няма да тръгваме на бой — прекъсна го Таматоа. — Ще заминем на север… завинаги.

В тихата стая последната дума удари Тероро като чук.

— Да напуснем Бора Бора завинаги? — Скочи на крака и извика: — Тази вечер ще убием първожреца!

Таматоа го хвана за единия крак и го придърпа върху рогозката.

— Готвим се за дълго пътешествие, а не за отмъщение.

— На събора аз и моите хора бяхме готови да се бием срещу всички острови, ако някой те докоснеше, Таматоа — извика пак Тероро. — Щяхме да покрием храма с трупове. И сега не ще се поколебаем да го направим.

— Но първожрецът излезе по-умен, нали? — усмихна се Таматоа.

Тероро сви ръце в юмруци и промърмори:

— Как стана това? Нашият план беше много добър.

— Оро победи — печално отвърна кралят. — Най-разумно е да си вземем нашите богове и да тръгваме.

— Иска ми се, преди да тръгнем, да се развъртя за една нощ на Хавайки. Никой няма да успее да загаси огньовете, които ще запаля.

— Има ли мъж на Бора Бора, който знае посоката на север?

— Нашият чичо, Тупуна. Той ме е учил как да следвам посоката.

— Верен ли е на Оро? — попита Таматоа.

— Да, но е верен и на тебе.

— Това е невъзможно — възрази Таматоа.

— За мъдри старци като Тупуна много неща са възможни — засмя се Тероро. — Искаш ли да го извикам?

— Почакай. Той сега не е ли на съвещание с другите?

— Не му обръщат голямо внимание — изтъкна Тероро. — Подозират, че ти е верен.

— Не можем да тръгнем на такова дълго пътешествие без жрец — загрижено каза Таматоа. — Ще бъдем сами сред океана петдесет дни…

— Трябва да вземем и жрец — съгласи се Тероро. — Кой иначе ще ни тълкува знаменията?

И той изпрати вестоносец да доведе стария Тупуна.

Докато чакаха, братята заеха пак местата си и продължиха да обмислят своя план.

— Ще можем ли да съберем всичко, което ще ни е нужно? — попита кралят.

— Ще вземем копия и шлемове…

— Братко! — нетърпеливо го пресече Таматоа. — За последен път ти казвам, че не отиваме да се бием. Питам те, можеш ли да приготвиш филизи от хлебно дърво, които ще издържат на пътя? И семена от кокосови палми? Разплодни свине? Добри на вкус кучета? Ще ни трябват хиляда въдици за риба и две хиляди лакти сенитово въже. Можеш ли да приготвиш тези неща?

— Ще ги приготвя.

— Продължавай да мислиш кого ще вземем с нас.

Тероро отново избърбори няколко случайни имена, но кралят пак го спря:

— Намери мъж, който умее да прави ножове, друг — който знае да бели кората на пандановото дърво, един добър риболовец.

— Ако вземем шейсет души, няма да е трудно…

— Пресмятах наум местата — подхвърли Таматоа. — Можем да вземем само трийсет и седем мъже, шестима роби и петнайсет жени.

— Жени! — учуди се Тероро.

— Земята на север може да е пуста — разсъждаваше Таматоа. — Там може да няма жени. Тогава ще гледаме как приятелите ни един по един стъпват на дъгата и не ще има кой да замени тези мъже. Няма да имаме деца.

— Ти ще си вземеш ли съпруга? — попита Тероро.

— Няма да взема нито една от досегашните си жени — отвърна кралят. — Ще взема Натабу, за да можем да имаме деца от кралския род.

— Аз ще взема Марама.

Кралят помисли, после улови ръцете на брат си.

— Марама не може да дойде — твърдо заяви той. — Ще вземем само жени, които могат да раждат деца.

— Няма да тръгна без Марама — настоя младият вожд. — Тя е моята мъдрост.

— Съжалявам, братко. Само жени, които могат да раждат деца — непоколебимо повтори кралят.

— Тогава аз няма да дойда — отсече Тероро.

— Ти си ми нужен. Не можеш ли да вземеш някое младо момиче?

Преди Тероро да отговори, рогозките се разтвориха и в двореца влезе чичо им, старият Тупуна, с бял кок на темето и развята брада. Беше близо седемдесетгодишен — рядко достигана възраст на островите. Тук тридесет и три годишни мъже като краля вече се смятаха за стари. Затова Тупуна говореше особено авторитетно.

— Идвам при синовете на брат си — каза той сериозно и седна на рогозката до тях. — Идвам при собствените си деца.

Кралят огледа внимателно стареца и заговори тихо:

— Чичо, поставяме нашата безопасност в твоите ръце.

С глас, улегнал от годините и от мъдрост, Тупуна отговори:

— Вие се готвите да напуснете Бора Бора и искате да дойда с вас.

Двамата братя зяпнаха от учудване и се огледаха дали наоколо няма шпиони, но старецът ги успокои:

— Всички жреци знаят, че се готвите да заминете — добродушно ги увери той. — Току-що говорихме за това.

— Как така? Самите ние не го знаехме допреди един час, когато влязохме в тази стая — възрази Тероро.

— Това е единственото разумно нещо, което можете да направите — изтъкна Тупуна.

— Ти ще дойдеш ли с нас? — направо попита Таматоа.

— Да. Казах на жреците, че съм верен на Оро, ала не мога да позволя на семейството ми да замине без посредник между него и боговете.

— Не можем да тръгнем без теб — увери го Тероро.

— Ще ни позволят ли да вземем „Чакай западния вятър“? — искаше да знае кралят.

— Да — отново ги успокои старецът. — Най-много ги молих за това, защото, когато бях по-млад, помагах в освещаването на дърветата, от които бе построено това кану. И ще бъда щастлив, ако то бъде моят гроб.

— Гробът ти! — възкликна Тероро. — Надявам се да стигнем до земя! Където и да е!

— Всички мъже, които тръгват по океана с кану, се надяват да стигнат до земя — засмя се кротко жрецът. — Но никой още не се е върнал.

— Тероро ми каза, че ти знаеш посоките в океана — възрази кралят. — Някой от мореплавателите трябва да се е върнал.

— Има някакви насоки за мореплаването — призна жрецът. — Но откъде са дошли? Не са ли само мечта? Казано е да плаваме към земя, пазена от Седемте малки очи. Но в песента не се ли говори за мечтата на всички хора, че някъде трябва да съществува по-добра земя?

— В такъв случай значи не знаем нищо за пътешествието си — прекъсна го Таматоа.

— Нищо — съгласи се Тупуна. Но веднага се поправи: — Едно нещо знаем. По-добре е да заминете, отколкото да останете тук.

Настъпи мълчание, ала след малко Тероро изненада краля, като попита:

— Съгласиха ли се да ни разрешат да вземем нашите богове, Тейн и Таароа?

— Да — кимна старецът.

— Това ме радва — засмя се Тероро. — Когато човек застане на самия бряг на океана… когато наистина тръгва на такова пътешествие…

Той не се доизказа, но Тупуна продължи вместо него с дълбок, пророчески глас:

— Има ли хора там, където отиваме? Никой не знае. Има ли хубави жени? Никой не знае. Ще намерим ли кокосови орехи и таро, и хлебно дърво, и угоени свине? Ще намерим ли дори земя? Единственото, което знам, синове на моя брат и на моето сърце, е, че сме в ръцете на боговете. Дори и да загинем сред великия океан, няма да останем незабелязани от тях.

— Знаем и още нещо — допълни кралят. — Ако останем тук, бавно, един след друг, ще бъдем принесени в жертва, цялата ни фамилия и всичките ни приятели. Така е повелил Оро. Той победи.

— Мога ли да предам това на първожреца? То ще улесни заминаването ни.

С пълно душевно смирение крал Таматоа отговори:

— Можеш да му го предадеш.

Точно в този миг откъм брега се дочу шум, който възрадва тримата заговорници и ги превърна от зрели мъже в деца, каквито всъщност бяха по душа. Щом доловиха вълнуващите звуци, очите им се разтвориха от радост. Всеки от тях захвърли символите на общественото си положение, затича се към входа на двореца и се загледа в звездната нощ с момчешки възторг.

Защото жителите на Бора Бора, без крал и без жрец, се бяха събрали на брега в този среднощен час с барабани и свирки за нощно веселие. Страховете, преживени по време на събора, бяха изчезнали и всички отново се бяха отдали на детинско безгрижие. Затова Таматоа, Тупуна и Тероро, като най-обикновени островитяни, бързаха с нетърпение към брега. Когато пристигнаха, една прегракнала старица крещеше:

— Чакайте да ви покажа как нашият славен кормчия Хиро управлява кануто!

И прекрасната имитаторка мигом се превърна от старица с няколко зъба в злобно подобие на младия Хиро, който направлява кануто. Беше схванала точно поведението и жестовете му — как оглежда морето, как се поклаща като ходи. Но старицата не управляваше кану, а имитация на мъжки гениталии върху друга старица, която играеше ролята на лодката. Когато изпълнението им приключи, беззъбата жена се провикна:

— Бива си го нашия Хиро!

Островитяните се заляха от смях, особено като видяха, че и Тероро приветства осмиването на своя кормчия.

— Кълна се, че тая старица ще може да управлява кану! — извика той.

— Ще се учудиш от това, което мога да правя! — отвърна похотливата стара жена.

Но множеството вече не й обръщаше внимание, защото грубоватият Мало от другата страна на острова внезапно наметна парче жълта тапа на раменете си, представи се за Татай от Хавайки и затанцува с невероятно смешни стъпки в такт с музиката, като наподобяваше походката на дебелия вожд. За огромна радост на събралите се самият крал Таматоа сръчно скочи на задимената площадка и редом с Мало също започна да имитира Татай. Двамата се надпреварваха да изкарат Татай колкото може по-глупав, докато стана трудно да се различи кой е Мало и кой е кралят. Комичният танц свърши, когато Таматоа седна изморен на земята, превивайки се от смях, сякаш нямаше никакви грижи.

Публиката се обърна към нов смешник. Па с акулското лице беше грабнал пола от палмови листа и пищеше с остър, тънък глас:

— Викайте ми Техани!

Той започна да се върти гротескно, но твърде умело, за да наподоби девойката от Хавайки. Тероро учуден се питаше как ли е могъл да види танца на Техани. Но вниманието му се отклони от Па, когато видя собствената си жена, Марама, да се включва в танца и да имитира много смешно съпруга си.

— Това е Тероро! — аплодираше публиката, защото пъргавата жена осмиваше мъжа си леко и с любов, но и с тънка наблюдателност. Докато тя танцуваше, Тероро се чудеше: „Кой ли й е казал за Техани?“.

Марама и Па с акулското лице пожънаха най-голям успех тази нощ. Па бе тъй грозен, с такива необичайни черти, че можеше да се превъплъти в когото пожелае. Можеше да изглежда нежен, както когато имитираше Техани, но също и див, когато малко по-късно пародираше първожреца. С парче от черна тапа за перука и клон от хлебно дърво за жезъл, Па се гърчеше яростно и безумно, въртеше се и насочваше жезъла си ту към един, ту към друг жител на острова. Зад него танцуваше Марама с торба от пера и изпълняваше ролята на палача, като удряше жертвите си една след друга. Накрая, в привидна ярост, бесният танцьор Па започна да се кълчи точно пред крал Таматоа и насочи жезъла си към него, а Марама се спусна напред, размаха торбата от пера и я стовари на сантиметри от лицето на краля. Жертвата падна, сякаш черепът й бе разбит, и се просна на пясъка, като не спираше да се смее.

Постепенно, докато се нижеха часовете на дългата дива нощ, всички страни на островния живот бяха осмени. Главният артист беше Па, защото притежаваше едно високоценено от островитяните качество — въображение и чувство за приказното. Безкрайна радост им доставяше да наблюдават как изумителното му заострено лице се преобразяваше, за да представи ту един, ту друг от местните хора. Преди разсъмване, когато страховете и тревогите от изминалите седмици бяха забравени, няколко стари жени отидоха при крал Таматоа и започнаха да го молят за нещо, което очевидно смятаха за особено интересно. Той най-сетне даде съгласие и тънкокраката водачка на делегацията се втурна сред тълпата, за да възвести добрата новина:

— Нашият велик крал каза, че тази нощ можем да играем на кратуна!

С едва сдържано вълнение мъжете и жените се разделиха на две групи и застанаха едни срещу други. Крал Таматоа тържествено подхвърли към мъжете кратуна с привързани към нея пера, които заблестяха в светлината на огъня. Един вожд се пресегна и я хвана, изтанцува няколко ритуални стъпки, после запрати кратуната високо над очакващите с нетърпение жени. Младо момиче, отдавна пожелало този мъж, подскочи, улови кратуната и се стрелна с нея към вожда, който я бе хвърлил. Прегърна го през кръста и страстно го повлече към сенките, а пернатата кратуна продължаваше да прелита от мъжете към жените и да определя кой с кого ще спи в тази лудешка нощ.

Тероро, който можеше да има всяко момиче от острова, избра собствената си жена Марама, наблюдателната шегобийка. По-късно, като лежаха тихо един до друг в сребристосивата настъпваща утрин, а вечните вълни на лагуната вече бяха заглушили шумното нощно веселие, Тероро й довери:

— Таматоа е решил да напуснем острова.

— Досетих се, че е взел някакво сериозно решение, като гледах колко му се иска да се смее — отвърна Марама.

— Учудва ме, че първожрецът се е съгласил Тупуна да дойде с нас. И да вземем „Чакай западния вятър“.

— Той е умен. Знае, че островитяните не обичат прекия сблъсък, който обижда другите. Правилно е постъпил.

Думите на Марама бяха в пълно противоречие с неговите планове за отмъщение и той я попита:

— Ами унижението, което преживяхме в Хавайки? И това ли трябва да забравим?

— Да — без колебание заяви Марама. — Когато бъдем в безопасност на някой друг остров, бихме могли да забравим за Хавайки.

Тероро се канеше да й обясни, че тя няма да тръгне с него на това пътешествие, ала не можа да намери подходящи меки думи; страх го беше да й каже и най-после заспа. Но след малко се събуди и сънено промърмори:

— Ти беше много смешна тази нощ, Марама. Беше чудесна.

* * *

Когато решението за напускането на Бора Бора се предаде шепнешком от село в село, на острова се възцари странна атмосфера, защото никой не признаваше официално, че кралят ще замине. Първожрецът продължаваше да демонстрира публично уважение към Таматоа, а старият Тупуна участваше във всекидневните молитви към Оро. Млади вождове, решили да отпътуват, прегръщаха жените си, които трябваше да останат. Но под привидното безразличие островитяните се вълнуваха от едно — натоварването на кануто с всичко необходимо за пътешествието към неизвестното.

Особено внимание се отделяше на хранителните запаси. Сравнително лесно беше да се приготви храна, която да се изяде по време на плаването — тя се изсушаваше на слънце и се увиваше на малки вързопи, покрити с палмови листа. Но подбирането на корени и издънки за новата земя изискваше да се помисли добре. Най-опитните търсеха корени на таро, от които да поникнат хубавите сиво-сини гулии за вкусното ядене, наречено пой[1]; също и кокосови орехи от най-здравите дървета и хлебно дърво, което не израства много високо, но ражда едри плодове, богати на скорбяла и на лепкав сок. Беловласият Тупуна три дни подбира пилета, които ще станат месести кокошки, и кучета, дето могат да се изпичат добре; той постоянно напомняше, че земята, към която се отправят, може да е много бедна.

Дойде денят, в който заминаването не можеше повече съзнателно да се премълчава, защото с трион, направен от грамадна мидена черупка, Тероро смело отряза дъските и намали с по три метра двете страни на високата кърма на кануто.

— Тези украшения над кърмата може да са опасни при дългото плаване — обясняваше той.

— Оуе! — викаха мъже и жени по брега. — Голямото кану на Бора Бора се осквернява.

Тероро внимателно подаде отрязаните дъски с гравирани изображения на богове, а жреците ги отнесоха в храма. Насъбралите се гледаха как с изсушена акулска кожа Тероро заглажда прерязаните горни краища на кърмата. Той работеше гърбом към наблюдаващите, защото се молеше: „Чакай западния вятър“, прости ми, че те нараних.

От чувството му за унижение, че сам е загрозил своето кану, се роди страшният гняв, който направи отплаването му от Бора Бора незабравимо събитие за островите.

Яростта му стана още по-голяма, когато се отдели от прерязаното кану и се върна в колибата си, където се хвърли на пода и заудря с юмруци по пандановите рогозки. Марама седна до него и се опита да го успокои:

— Щом открием новия си дом, ще намерим големи дървета и отново ще можем да украсим нашето кану.

— Не! Ще си остане такова! Като спомен за срама ни.

— Говориш, сякаш си малко момче — промълви кръглоликата жена.

— Когато бях момче — поправи я той — биех по главата всеки, който ме обиди. Сега съм мъж, а Хавайки ме обижда безнаказано.

— Тероро — молеше жена му — помисли разумно. Какво всъщност са направили жителите на Хавайки? Създали са нов бог, който хората, изглежда, предпочитат. Те не са…

Тероро стисна ръката на жена си.

— Не си ли чула какво се говори? — попита той с горчивина. — Кой ще бъде новият крал, когато Таматоа замине? Дебелият Татай от Хавайки.

— Дотам ли са стигнали? — зяпна от учудване Марама.

— Да! Ти не знаеш докъде се простира нахалството им. Искаха да изоставя брат си и да напусна Бора Бора. Да се оженя за дъщерята на Татай… да му отстъпя своето място!

— Защо не си ми казал това?

— Едва сега го разбрах — смутено промърмори Тероро. И както винаги, когато се чувстваше унизен, измисли план за бързи действия. — Марама, иди оттатък планината и събери онези, които се съгласиха да тръгнат като гребци.

— Какво си намислил? — подозрително го погледна тя.

— Ще изпитам в океана „Чакай западния вятър“. Ще проверя как е новата кърма. Кажи това на всички, които те питат. Но на всеки от гребците прошепни, че трябва да вземе най-добрата си бойна тояга.

— Не, Тероро!

— Да не искаш да се измъкнем, без да сме си отмъстили?

— Да. В това няма нищо безчестно.

— Може да няма… за една жена.

Марама се замисли какви могат да бъдат последствията, опасността от смърт и възможността Хавайки да им отвърне, като изпрати свои лодки, и така да попречи на бягството им на север. Мисли дълго, преди да продума:

— Мъжете винаги си остават мъже, Тероро, затова не бива да тръгваш, без да си отмъстиш. Нека боговете те закрилят.

И така, няколко часа след пладне, два дни преди планираното заминаване към Нуку Хива, когато от запад духаше добър вятър, предвещаващ доста силна буря, тридесет решителни гребци, кормчията Хиро и навигаторът Тероро тръгнаха от Бора Бора да изпитат своето кану. То плаваше спокойно по светлозелената повърхност на лагуната и стабилно през тъмните води на открития океан, в който вятърът вече надигаше големи вълни. Кануто се движеше напред-назад, за да изпробва скоростта си, после издигна платното и се понесе с вятъра. Когато напусна завета на острова, Тероро попита:

— Всички ли са съгласни?

— Съгласни сме — отвърна Мато и сложи на място бойната си тояга.

— Към Хавайки! — извика Тероро на кормчията.

„Чакай западния вятър“ запори вълните, а гребците напрегнаха мускули в припадащия над океана мрак.

От незапомнени времена Бора Бора бе известен сред островите като „земята на безшумните гребци“; беше най-малкият от главните острови, затова мъжете му трябваше да проявяват особена предпазливост. Сега, преди да се покаже тънкият лунен сърп, те спряха и увиха греблата си в тапа, за да могат да се промъкнат тихо, почти без да накъдрят морската повърхност, към свещения пристан на Оро, където преди няколко седмици бяха преживели дълбоко унижение.

Съвсем леко кануто с двойно корито бе изведено на брега, преди да го забележат стражите. Тридесетимата смели мъже, след като оставиха двамина да пазят лодката, се промъкнаха в мрака към селото на спящия сега дебелак Татай, определен за крал на Бора Бора. Отмъстителите бяха съвсем близо до целта, когато излая куче и една жена се провикна:

— Кой краде плодове от хлебното ми дърво?

Тя вдигна тревога, но преди да наизлязат много хора, Тероро и гребците му бяха нападнали селото и издирваха всички, които ги бяха обидили. По-специално търсеха Татай, набелязания за крал.

Тероро поведе отмъстителите към имението на Татай. Там той и Па с акулското лице нахлуха в главната колиба, удряха и разбиваха каквото им попадне. Тих и уплашен глас на девойка прошепна:

— Той не е тук, Тероро!

В миг тя изкрещя от болка, защото тежката тояга на Па се бе стоварила върху й. Но отново проплака:

— Не е тук.

Па се готвеше да разбие черепа й, ала Тероро го издърпа назад и с лявата си ръка изтегли девойката на безопасно място. В светлината на факел, запален от жената, която искаше да запази хлебното си дърво, Тероро видя, че Техани е съвсем гола и държи пред себе си набързо грабнатата пола. Отново го порази изключителната й хубост. В ушите му прозвуча далечно ехо от гласа на брат му: „Не можеш ли да вземеш някое младо момиче?“. Без да мисли, Тероро приближи лицето на Техани до своето и попита задъхано:

— Ще дойдеш ли с мен на север?

— Да.

— Не си ли ранена?

— Само рамото.

— Счупено ли е?

— Не.

— Чакай ме при кануто. — Побутна я към брега, но я притегли пак и промърмори: — Дошли сме да убием баща ти. Все още ли искаш да дойдеш с мен?

— Ще те чакам при кануто.

Сега се разнесе гласът на Мато:

— Намерихме го!

— Запазете го за мен! — извика Тероро и размаха тоягата си, ала когато стигна до поваления Татай, видя, че Па вече го е убил. Грабна палмови листа от един покрив и ги разхвърля около главата на мъртвия. — Новият крал на Бора Бора! — провикна се подигравателно.

— Към кануто! — изкрещя кормчията.

— Не преди да унищожим това! — извика Тероро, издърпа от ръцете на жената факела, с който тя оглеждаше хлебното си дърво, и го прокара по сламения покрив на близката къща.

Вятърът подхвана огнените езици и скоро свещеният проток на Оро и околностите на храма бяха в пламъци. Осветени от тях, мъжете от Бора Бора се оттеглиха.

При кануто се водеше битка; спаси го само навременното подкрепление, защото един от пазачите му вече бе мъртъв, а другият тежко ранен. Когато гребците отблъснаха нападателите и вече скачаха в лодката, Техани изтича иззад кичур палми, като викаше:

— Тероро, Тероро!

— Предателка! — отвърнаха на вика й победените воини на Хавайки, като по този начин намираха оправдание за своето поражение.

Те пуснаха стрелите си по Техани и в гнева си сигурно щяха да я убият, ако Тероро не бе скочил от кануто сред вълните и не се бе върнал, за да я спаси.

— Грози ни опасност! — предупреждаваше кормчията и задържаше кануто в протока.

Но Тероро продължаваше да тича, докато пресрещна девойката и я понесе на ръце. Без да обръща внимание на копията, той се втурна към брега и нагази във вълните. Може би нямаше да успее да стигне до лодката, ако Мато не се бе гмурнал в протока и не бе поел девойката, чието наранено рамо не й позволяваше да плува. Заедно с Тероро я качи в кануто и се насочиха към Бора Бора. Но преди да излязат от сянката на Хавайки, Тероро й каза:

— Намерихме баща ти.

— Знам — отвърна Техани.

По обратния път в лодката цареше голяма възбуда — на сърцата бе леко, всички се радваха, че са нанесли удар по Хавайки и са наказали първия чужденец, пожелал да управлява Бора Бора. Особено се радваха, че преди Хавайки да може да им отмъсти — ако изобщо някой се осмелеше — участниците в набега щяха да са в открито море, далеч от Бора Бора.

С почти животинска радост ги изпълваше и друго — очакваната буря най-после се бе зародила и макар силният западен вятър да затрудняваше връщането им в Бора Бора, той показваше, че е налице най-важното условие за дългото им пътешествие на север.

— Бурята ще трае много дни! — уверяваше Тероро гребците.

На разсъмване успяха да извият лодката и да използват вятъра, за да навлязат без опасност в лагуната. А щом стигнаха до нейните спокойни води, Тероро научи гребците каква история да разказват.

— Излезли сме с „Чакай западния вятър“, за да изпитаме кануто. Започнала е буря. Видели сме, че не можем да се върнем назад. Затова сме се отправили към протока на Хавайки. — Повтори всичко още веднъж и добави: — В тази буря никой от Хавайки няма да посмее да дойде тук и да разкрие истинската история.

— Ами момичето? — попита Па.

Всички погледнаха към Техани, която се бе свила на дъното. Веднага стана ясно, особено на Техани, че затруднението от нейното присъствие щеше да се разреши най-лесно, ако я ударят по главата и я изхвърлят във водата. Па беше готов да направи точно това, но Тероро го спря.

— Тя е моето момиче — заяви той рязко. — Ще я заведа в моя дом.

— Ще ни издаде.

— Няма. Ще кажем, че докато сме били в протока, съм слязъл на брега, за да я взема за пътешествието ни на север.

— Наистина ли смяташ да я вземеш? — попита Мато.

— Да. Тя е моето момиче.

— Ами Марама, жена ти?

— Тя не може да ражда деца. Няма да замине с нас.

— Тази ще ни издаде! — предупреди отново Па.

Тероро се наведе и изправи Техани на крака. Доближи лице до нейното и заповяда:

— Докато напуснем Бора Бора, няма да разправяш на никого за тази нощ! На никого!

— Разбирам — отвърна тя и пак се отпусна на дъното.

— Ще те взема на север — обеща й Тероро.

Когато кануто доближи брега, Мато се провикна:

— Каква страшна буря! Отидохме чак до Хавайки.

От всички, които го чуха, само Марама знаеше какво означават думите му — извършили са нещо голямо за отмъщение. Тя бързо преброи мъжете в кануто и видя, че младият вожд Тами е изчезнал.

— Къде е Тами? — подвикна.

— Падна, когато свиваше платното в бурята — излъга Па.

Един мъж от брега се обади:

— Защо ходихте чак до Хавайки?

Отвърна му Па:

— Тероро отиде да си вземе момичето, което ще отведе на север.

От дъното на кануто, където лежеше скрита, Техани бавно се изправи. Силният западен вятър духаше в лицето й. Марама я видя и едва сега разбра, че няма да замине с Тероро на север. От устните й не излезе нито звук. Стоеше на вятъра с отпуснати край бедрата ръце, косата й се развяваше около раменете, широкото й спокойно лице, красиво като луната в тринадесетата си нощ, бе обърнато към чужденката в кануто.

„Един мъж е умрял — помисли си тя. — Случило се е нещо ужасно, което ще тегне над островите с години. Храбри глупави мъже като моя мъж са си отмъстили, за добро или зло. А една млада чужденка ще заеме моето място в кануто.“ Тя внимателно огледа новодошлата. „Красива е, а и тялото й е добре оформено. Може би ще роди деца. Може би така е най-добре.“

Но щом погледна Тероро, сърцето й се сви. Скри сълзите си и се обърна, за да се прибере. Ала унижението й още не бе свършило, защото съпругът й извика:

— Марама!

Тя се извърна, а той й нареди:

— Заведи Техани у дома.

Марама се подчини, взе ръката на девойката и я поведе към дома им.

През втората нощ, след като бе започнала, бурята така се усили, че бе изключено да отплават на уречения ден. Докато ветровете виеха, отговорните за пътешествието имаха последни свободни часове да сънуват. Сънищата на Тероро бяха тревожни, а преди зазоряване му се присъниха две жени, застанали до „Чакай западния вятър“, но кануто нямаше мачта, на която да се окачи платното му. Събуди се изплашен, разклати силно глава и разбра, че двете жени са били просто Марама и Техани, а бяха застанали в съня му до кануто, защото и двете искаха да тръгнат с него на север. Затова разбуди Марама и й обясни:

— Кралят разрешава да си взема само една жена, Марама, и настоява да си избера по-млада.

— Разбирам — отвърна тя глухо.

— Не че ти си ми омръзнала — прошепна той.

— Тупуна ми обясни.

— Значи разбираш защо.

— Разбирам, че не съм ти дала деца.

— Ти ми беше добра жена, Марама, само че кралят…

Тероро заспа, ала преди да се събудят птиците, сънува друг сън. Видя кануто си без мачта, но сега и двете жени говореха. Марама викаше с дълбок глас „Аз съм Тейн“, а Техани весело пееше „Аз съм Таароа!“.

Тероро се събуди разтреперан и извика:

— Защо трябва да ми говорят боговете в такава нощ?

Дълго се мъчи да разгадае съня си, защото знаеше, че преди пътешествие всеки сън има някакво значение, но не намираше ключ към този. Затова стана в сивия здрач на зазоряването, когато виеха ветрове и носеха дъжд над острова, и забърза почти гол към колибата на стария Тупуна.

— Какво означава този сън? — замоли го той за обяснение.

— Гласовете звучаха ли като тези на боговете? — попита брадатият старец.

— Не, бяха женски. Гласът на Тейн все пак беше дълбок, какъвто трябва да бъде, а на Таароа беше висок и пронизителен, като глас в буря.

Старият жрец седеше и събираше мъдрите си мисли, докато слушаше как вие вятърът, който трябваше да ги понесе по пътя им. Най-сетне обяви:

— Много е ясно, Тероро. Тейн и Таароа говорят по-силно, когато говорят сред вятъра. Трябва да изпълняваш желанията им.

— Какво искат да направя?

— Казваш, че кануто ти нямало нито мачта, нито платно, нали?

— Нямаше.

— Тогава отговорът е много прост. Боговете искат да свалиш единствената си мачта и вместо нея да издигнеш две, по една във всяко корито.

Тълкованието бе тъй очевидно, че Тероро се разсмя.

— Виждал съм такива лодки. Една двумачтова пристигна в Нуку Хива откъм юг.

— Това е естествено — обясняваше Тупуна. — Когато Тейн, който управлява земята, и Таароа, владетелят на моретата, говорят заедно на един навигатор, значи имат предвид природна сила, която и двамата управляват — вятъра. Те искат да издигнеш две мачти, за да ловиш по-добре вятъра.

— Така и ще направя.

И Тероро незабавно повика своите хора. Макар заминаването им да беше близко, той свали мачтата, намери подходящо дърво и издигна една мачта в дясното корито, която нарече Тейн, и друга в лявото — назова я Таароа. После привърза и двете с въже от сенит и до вечерта мачтите бяха закрепени така здраво, че човек можеше да се изкачи до върховете им, без да се изскубнат. Немислимо беше един навигатор да не изпълни волята на боговете.

В третата бурна нощ бе ред на краля да сънува. Присъни му се страшна гледка — по залез две звезди се бореха на запад със слънцето и се мъчеха да го изместят от небето. Едната го буташе силно на изток и на запад, а другата — на север и на юг. Сънят бе тъй зловещ, че кралят начаса призова чичо си и легна с лице към него сред мрака — молеше го за съвет.

— Сънят ми означава ли, че сме обречени? — попита отчаян.

— Коя от звездите се движеше на изток и на запад? — поиска да узнае Тупуна.

— Голямата вечерна звезда.

— И двете звезди сякаш търсеха нещо, така ли?

— Да, като куче по брега или като жена, която дири изгубената си пола.

— Предзнаменованието не е добро — загрижено каза Тупуна.

— Може ли да означава… — започна кралят, но това, което си мислеше, беше тъй страшно, че не посмя да го изрече.

— Неуспех ли? — рязко попита Тупуна. — Мислиш, че нашето кану ще се скита на север и на юг, на изток и на запад, докато загинем?

— Да — немощно промълви Таматоа.

— Не може да означава това — успокои го Тупуна — тъй като самите богове Тейн и Таароа са говорили на Тероро снощи, а той управлява кануто.

Кралят не се успокои, защото довери на жреца:

— Другата ми мисъл е също така лоша.

— Каква е?

— Питам се дали двете звезди не представляват Тейн и Таароа и дали не търсят Оро. Чудя се дали не признават, че Оро е над тях и че не искат да тръгнат с нашето кану, ако и Оро не тръгне с нас. — Сведе глава и промърмори: — Чичо, умирам от страх, че не постъпваме както трябва.

— Не бива — увери го Тупуна. — Изучил съм всички знамения. Нито едно не вещае неуспех. Припомни си, че Тейн и Таароа ни дадоха много важен съвет — да си сложим две мачти. Да не мислиш, че те ще се шегуват с нас?

— Ами тези звезди, които търсят нещо?

— Това не е добра поличба, признавам. Но тя може да означава само едно — че не си се подготвил напълно за пътешествието. Сигурен съм в това. Забравил си нещо важно.

— Какво трябва да сторя?

— Да извадиш всичко, което си приготвил за път, и после пак да го събереш. Като направиш това, ще разбереш какво си пропуснал да вземеш, та по този начин си разсърдил боговете.

И така, на третия ден от започването на бурята крал Таматоа извърши нещо невиждано — отвори двореца си, което беше табу, и позволи на заминаващите с кануто да влязат вътре и да наредят върху рогозките, чието докосване предишния ден би означавало смърт, всичко приготвено за пътешествието на север. Под внимателния поглед на краля те развиха и после пак опаковаха своите съкровища.

— Взели ли сме сечивата си? — попита Таматоа.

Неговите хора извадиха базалтовите камъни, които се използваха при готвене на храна, после пясъка. Също и снопове пръчки — някои твърди, други чупливи — за запалване на огън. Върви от сенит за риболов и перлени риболовни куки, мрежи и копия за акули — всичко бе приготвено. Имаше синьо-зелени тесли, каменни длета, чукала, с които смачкваха корените на растението таро, и други, с които чукаха дървесна кора, за да си направят от нея платно. Някои от вождовете показаха по-твърди от камък прътове за копаене, покрити с манна от дълго използване при засаждане на таро. Имаше кратуни и съдове за готвене, лъкове и стрели, прашки и торби за специално подбрани камъни; дълъг прът с лепкав, насмолен край за хващане на птици, раковина за призоваване към молитва, четири тежки камъка за котви в морето. Жените, избрани за пътешествието, с гордост показваха хубави рогозки, оплетени стегнато и непромокаеми. Имаше черпаци за изгребване на вода от кануто, гребла, за да се придвижват по-бързо, и още рогозки — да се използват като резервни платна. В течение на хиляда години скитащите островни хора бяха усъвършенствали една сложна цивилизация и нейните оръдия без помощта на метал или глина. В едно двойно кану сега те бяха готови да пренесат своята култура на далечен остров. Кралят остана доволен.

— Погрижили ли сме се за растенията и животните? — бе следващият му въпрос.

Земеделците в групата нежно развиха корените и издънките, които след време щяха да поддържат живота в новите земи. Добре съхранените в панданови листа грудки от таро трябваше да се пазят сухи, докато дойде време да се заровят в мека, влажна кал и да дадат нова реколта. Бананови издънки, от които пътешествениците можеха да очакват бързо да им дадат плодове, бяха завити във влажни листа, за да бъдат на хладно, а подбраните кокосови орехи трябваше да са сухи, за да не пускат израстъци. Захарната тръстика, която всички обичаха, беше срязана при коленете на стеблата и се пазеше жива във вързопи от листа.

— Къде е хлебното дърво? — попита Таматоа.

Четирима мъже домъкнаха върху рогозката пред него големи товари, покрити с листа и кал. Те съдържаха крехки фиданки от хлебно дърво, чиито плодове бяха особено любими на островитяните. Като отгърнаха издънките, кралят извика чичо си, за да ги благослови още веднъж, а пътешествениците се помолиха те да пристигнат благополучно на новата земя.

После довлякоха в двореца две квичащи свини.

— Заплодени ли са? — попита кралят.

— От най-добрия ни нерез — отвърнаха мъжете, като теглеха към височайшия владетел грозен, разярен звяр, следван от куче и две заплодени кучки, две кокошки и петел.

— Имаме ли храна за тези животни? — искаше да се увери кралят и му показаха торби с изсушен кокосов орех, смачкани сладки картофи и суха риба. — Поставете животните заедно с храната им пред мене! — заповяда Таматоа, а когато това бе изпълнено, извика с ужасяващ глас: — Тези са табу! Тези са табу! Тези са табу!

Свидетелите повториха тържествено и напевно:

— Тези са табу!

Табу не бе просто дума, а божествена забрана, означаваща, че докато пътуват, дори един мъж да види как жена му умира от глад, не може да й даде нито хапка от храната табу, нито има право сам да яде от нея, защото без животните за разплод хората, които достигнат до земя, ще загинат.

Сега Тероро донесе храната за из път: полуизсушени плодове от хлебно дърво, напластени, за да ферментират; панданово брашно от печени и стрити, неприятни на вкус плодове от панданово дърво, което трудно се преглъщаше, но бе полезно при дълги пътешествия; изсушени сладки картофи и стриди; коравата като дърво месеста част от кокосови орехи; повече от осемдесет кокосови ореха заради млякото им; три дузини дълги, непропускащи бамбукови стебла, пълни с чиста вода. Когато храната беше събрана, всички видяха, че не заема много място, а Таматоа я заоглежда угрижено.

— Достатъчно ли ще бъде? — попита той.

— Нашите хора от седмици гладуват — отвърна Тероро. — Можем да живеем почти без храна.

— И свикнаха ли да не пият много вода?

— Пият по-малко от една кокосова черупка на ден.

— Рибарите ти готови ли са да ни ловят морска храна по пътя?

— Молиха се на Таароа. Ще има риба.

— Тогава нека благословим тази храна — предложи Таматоа.

Тупуна подхвана дълъг напев, с който храната се посвещаваше на боговете. Жрецът молеше божествата да позволят на спътниците му да ядат тази храна, докато търсят нова земя, и ги уверяваше, че ако я намерят, боговете ще бъдат възнаграждавани безконечно с прасета.

— Да проверим кануто — заповяда кралят и поведе поданиците си навън, сред бурята, където прегледаха най-подробно „Чакай западния вятър“. Двете корита на лодката не бяха направени от единични издълбани дървета, а бяха сглобени от три отделни части, всяка от които бе дълга повече от седем метра. Това означаваше, че кануто трябва да е привързано стабилно на сглобките, и тъкмо тук най-добре проличаваше умението на островитяните от Бора Бора да си служат с въже от сенит. Огромното кану бе здраво и стегнато, сякаш беше направено от цяло дърво, докато всъщност бе изработено от много парчета, плътно свързани едно с друго. Кралят огледа сега именно сглобките. През тях, то се знае, се просмукваше вода и ако тя не се изгребваше постоянно, кануто би потънало. Но лодката не течеше много. Вълните се разбиваха и в гредите, които оформяха страничните стени на коритата; те също почти не пропускаха. Двете половини на кануто бяха закрепени една към друга, на разстояние около метър и половина, чрез единадесет дебели греди, които минаваха през вътрешните стени на коритата и бяха привързани здраво със сенит. Върху тях бе поставена дългата устойчива платформа, на която щяха да седят пътниците и боговете. Между платформата и външния край на всяко от коритата оставаше тясно пространство, където се настаняваха гребците върху подвижни седалки и ги местеха напред-назад, за да намерят между натрупаните на дъното товари място за краката си.

— Кануто е много добро — увери брат си Тероро.

Всички чакаха мълчаливо, докато двамата братя и чичо им преценяваха бурята. Най-сетне Таматоа обяви:

— Ако знаменията са добри, ще тръгнем утре на здрачаване. Трябва да сме в открито море, когато изгреят звездите.

Хората се пръснаха, а Таматоа отведе Тупуна отново в двореца и седна неспокоен върху рогозката.

— Какво сме недогледали? — тревожеше се той.

— Не забелязах нещо да е пропуснато — каза старецът.

— Забравили ли сме нещо важно, Тупуна?

— Нищо забележимо.

— Какво значи това? — извика кралят дълбоко озадачен. — Толкова се старах да подготвя пътешествието както трябва. Какво съм пропуснал?

— Забелязах, че след като прегледахме товарите, всеки от мъжете пристегна своите вързопи — тихо заговори чичо му. — А когато бяхме при кануто, завързаха сенитовите въжета още по-здраво. Може би боговете са искали да направим това. Последното усилие, което осигурява успеха.

— Смяташ ли, че точно това са искали? — попита Таматоа притеснен.

Тупуна избегна прекия отговор.

— Днешният ден беше дълъг. Нека сънуваме още една нощ и ако поличбите са добри, значи това са искали.

И така, в четвъртата нощ от започването на бурята всички мъже, на които предстоеше да пътуват, се събраха по стар обичай в храма, за да получат още един, последен поток от манна и след това да спят в ужас и в очакване на поличби, които ще разкрият бъдещето. Тероро пак сънува своето кану, Марама пак викаше, че е Тейн, а Техани, че е Таароа, и тъкмо преди да се събуди, двете жени се превърнаха в две мачти — знамението явно вдъхваше надежда. Тероро беше тъй доволен, че рискува да наруши едно важно табу — измъкна се от храма и отиде в леглото на Марама. Като лежеше с нея за последен път, той отново я увери, че единствено заповедта на краля му пречи да я вземе, и в последната бурна нощ тя заплака. За да я утеши, Тероро извади от торбата си дълго въже от сенит, което бе отмъкнал от храма в Хавайки, излезе навън в бурята заедно с Марама, обърна един голям камък и внимателно сложи въжето под него.

— Като измине една година, отмести камъка и ще разбереш дали съм оцелял.

Ако въжето останеше чисто и непокътнато, щеше да означава, че кануто е стигнало до земя; ако ли пък се усучеше…

Крал Таматоа се събуди след своя сън и от радост започна да удря по рогозката с юмруци, защото колкото и невероятно да изглеждаше, бе сънувал Седемте малки очи. Беше видял съзвездието! То се бе появило над Бора Бора и когато кануто бе отплавало, се бе придвижило по небето над него.

— О, благословени Тейн! — извика кралят въодушевен.

През тази нощ той повече не заспа, застана пред входа на храма, загледан в бурята, дъждът плискаше лицето му и в тържествения час доволство завладя сърцето му. „Лодката ни е добре натоварена. Брат ми познава морето, а чичо ми свещените напеви. Днес ще поемем на път.“

Но съновидението, което наистина сложи началото на пътешествието, споходи стария Тупуна. В съня му на небето се изви дъга точно над пътя, по който кануто трябваше да отплава, а по-лоша поличба от тази не можеше да има. Но след миг Тейн и Таароа повдигнаха дъгата и я преместиха зад кануто и там тя заблестя ярко над водата. Знамението беше тъй благоприятно — самите богове превърнаха злото в добро — че старецът дори не се събуди, за да запомни съня си. На сутринта, опиянен от възторг, съобщи на краля:

— Тази нощ се случи нещо прекрасно. Забравих точно какво беше, но довечера ще отплаваме.

Тупуна отиде право при олтара и взе оттам последните ценности, необходими за пътешествието: единият камък бе черно-бял с жълти точици — той беше Тейн; другият бе дълъг и тесен, зеленикав на цвят — той бе Таароа, богът на океаните, на когото трябваше да се надяват сега. Тупуна уви двата камъка поотделно в жълти пера и понесъл божествата, се отправи към кануто. В малката тръстикова колибка, която бяха построили върху платформата до мачтите, той положи Тейн близо до дясната мачта, а Таароа — до лявата. Сега вече можеха да натоварят кануто.

На платформата зад къщата на боговете имаше открито пространство, където Тупуна щеше да седи по време на цялото пътешествие, за да се грижи за божествата. Зад него беше мястото за спане на пътуващите, които не гребат, а още по-нататък имаше голяма тръстикова колиба за Дванадесетте жени, избрани да придружават мъжете. Зад тях беше мястото на Натабу, мълчаливата и свещена жена на Таматоа, редом с мястото на червенооката Теура, жената на Тупуна и гадателката на пътешествието; нейно задължение беше да тълкува знаменията. В задната част на колибата трябваше да седи самичък Таматоа, до самата вратичка, през която можеше да излиза, за да наблюдава звездите и да проверява кормчията. Управлението на кануто беше задача на Тероро, който щеше да седи най-отпред заедно с Техани. Но успехът или гибелта на смелото начинание бяха в ръцете на краля. Единствено той можеше да нареди да сменят посоката или да спрат.

Бурята продължи целия ден и изглеждаше немислимо разумен човек да се осмели да излезе вън от рифа. Всички обаче знаеха, че само ако кануто тръгне на път при такъв мощен западен вятър, можеха да разчитат на успех, затова силните ветрове поддържаха надеждата в сърцата на пътешествениците. Прекараха деня в молитви и в товарене на кануто. Робите, животните и по-тежките вързопи настаняваха в лявото корито с главен гребец Мато, от когото щеше да зависи силата на удара и ритъмът на веслата. В дясното корито слагаха храната, дърветата и допълнителните рогозки. Начело на гребците тук щеше да е Па. В задната част на това корито, по диагонал спрямо Мато, трябваше да стои кормчията Хиро.

След пладне пътешествениците се сбогуваха с жените си, които нямаше да вземат, и с децата си. Тероро отиде да види за последен път тъжната Марама в малката къща, където бяха живели така щастливо. Бе облечена в най-хубавата си дреха от тапа, увита на няколко ката около красивото й тяло, а косите й бяха окичени с цветя.

— Управлявай кануто добре, Тероро — промълви тя. — Ще се моля за теб.

— Ти винаги ще бъдеш в сърцето ми — обеща й той.

— Не — възрази тя. — Трябва да ме забравиш, когато заминеш, иначе ще си несправедлив към Техани.

— Ти си моята мъдрост, Марама — натъжен отвърна той. — Когато ти ме насочваш, виждам нещата ясно. Имам нужда от теб.

— Замълчи, Тероро — помоли го тя и докато седяха върху рогозката за последен път, се опита да сподели с него всичко, което бе забравила да му каже. — Вслушвай се в съветите на Мато. Той понякога изглежда глупав, защото е от северната страна на острова, но имай доверие в него. Ако влезеш в бой, разчитай на Па. Той ми харесва. Знам, че ти предпочиташ Хиро. Той е забавен, но можеш ли да се осланяш нему при опасност? Слушай чичо си Тупуна. Зъбите му са пожълтели от мъдрост. И, Тероро, никога вече не се отправяй на път само за отмъщение.

— По-добре ли щеше да бъде да заминем посрамени? — възрази той.

— Вярно е — призна тя — че остров Хавайки заслужава всяко свое поражение. — Затаи дъх и му довери: — Непоносимо щеше да е човек от Хавайки да ни стане крал. — После бързо добави: — Но от чисто отмъщение, особено ако кралят не е съгласен, трябва да се откажеш завинаги.

Марама говореше за последен път с мъжа си и когато дойде време той да тръгва, си помисли: „Това е почти всичко, което трябва да знае“.

Тероро направи първата си крачка към вратата, а тя се сви на рогозката и целуна глезените му.

— Марама — прошепна той колебливо — не идвай на брега, когато заминаваме. Не мога да го понеса.

При тези думи тя веднага се изправи в цял ръст и извика:

— Аз! Да остана скрита вътре, докато моето кану заминава? Това кану е мое. Аз съм духът на платната му и силата на гребците му. Аз ще те отведа на друга земя, Тероро, защото аз съм кануто.

И когато мъжете се качваха в „Чакай западния вятър“, Марама, с развята от вятъра буйна коса, ги насочваше с духа си и ги благославяше. На младата Техани тя поръча:

— Грижи се за моя съпруг. Изпълвай го с любов.

Но в последната минута Марама неочаквано бе отстранена. Беше се появил първожрецът с цяла свита свои помощници. Той се приближи към кануто и извика:

— Великият Оро ви желае добър път!

Качи се в лодката, като се хвана за мачтата на Тейн, после коленичи пред къщата на боговете, отмести тръстиковата й врата и сложи вътре свещената статуя на Оро. Със собствените си ръце я бе изплел от осветен сенит и я бе облякъл в пера. Със зловещ глас извика срещу вятъра:

— Велики Оро, благослови това кану!

Когато първожрецът слезе на брега, Тероро забеляза, че лицето на новата му жена Техани е озарено от усмивка на огромно облекчение. Тя се бе съгласила да тръгне през моретата с чужди богове, но сега, когато Оро беше с нея, бе уверена, че пътешествието ще бъде успешно.

И така, двойното кану „Чакай западния вятър“, поскърцващо и натоварено с крал и роби, с противоречиви богове и свине, с надежди и страхове, пое към неизвестността. На носа стоеше Тероро, неоснователно назован Умния, но в този съдбоносен миг той бе достатъчно умен да не погледне назад към Бора Бора, защото това щеше да е не само лоша поличба, но и глупост, тъй като би видял Марама, а тази гледка не би могъл да понесе.

Когато „Чакай западния вятър“ стигна до рифа и поспря за миг в последната отсечка на удобна за плаване вода, всички в кануто изпитаха ужас, тъй като зад кораловата бариера бурята ревеше срещу мощни вълни и зейнали под тях пропасти.

— Велики Тейн! Какви вълни! — прошепна Мато, главният гребец от лявата страна. Но после с невероятна сила увлече гребците в бърз ритъм, който ги изведе направо в сърцето на бурята. Кануто се издигна високо в морето, олюля се за миг с поскърцващи греди, сетне полетя надолу, надолу в пропастта под вълните. Водни пръски заливаха всички глави, а двете части на лодката сякаш щяха да се откъснат една от друга. Квичаха уплашени свине, лаеха кучета, а в наводнената тръстикова къща жените си мислеха: „Това е смъртта“.

Но здравото кану мигом се вряза във вълните, окопити се и заплава високо върху гребена на океана, далече от Бора Бора, на безшумните весла, далече от спокойната лагуна и право върху големия път, който водеше към нищото.

* * *

В такова време поведе крал Таматоа хората си в изгнание. Те не тръгнаха триумфално или с развети знамена; избягаха през нощта, без барабанен бой. Не напуснаха своя остров с богатство и доспехи. Бяха изгонени грубо, с малко храна, колкото едва-едва да оцелеят. Ако бяха по-умни, надали щяха да изоставят родното си място, ала не бяха и се принудиха да го напуснат. Ако бяха осъзнали по-дълбоко същността на боговете, нямаше да станат жертва на едно жестоко божество, което ги изтезаваше; но те бяха по-скоро упорити, отколкото мъдри, и лъжовният бог ги прогони.

В по-късните векове ще описват тези мъже като мъдри и героични, велики изследователи, тръгнали да дирят сияйни нови земи. Но тези митове ще бъдат погрешни, защото никой не оставя дома си и не търси далечни земи, ако не е претърпял някакъв крах. Ала човек, неуспял на едно място и изхвърлен оттам, е възможно да прояви малко повече ум на новото място.

Тези победени, понесени от бурята хора се отличаваха обаче с едно изключително важно качество — смелост. Само ако бяха малодушни, биха преглътнали унижението и биха останали на Бора Бора; това те не можаха да направят. Вярно е, че побягнаха в здрача, но всеки от тях носеше със себе си като най-ценно достояние своя личен бог на смелостта. За Тероро той беше мощният албатрос, който прелита през далечни морета. За крал Таматоа той беше вятърът, който му говореше в бурите. За Тупуна беше духът на лагуната, който води рибата. А неговата стара жена със сълзящи очи Теура, гадателката на знаменията, дори не смееше да назове своя всесилен бог. Но той я следваше, през океана, нейното велико, прелестно и властно божество — смелостта й пред неизвестното.

Когато достигнаха по-бързо от всеки друг път една точка на север от бреговете на Хавайки, Тероро пропълзя до мястото, където седеше и гребеше Мато, и му прошепна:

— Ще говоря с краля за това, което чувстваме. Обещай, че ще ме подкрепиш.

— Обещавам — съгласи се Мато.

— Дори ако означава смърт?

— Дори и тогава.

Тероро колебливо се промъкна към кърмата, за да се посъветва с брат си. Изложи пред него желание, което стресна краля.

— Не мога да пътувам в това кану заедно с Оро. Нека го изхвърлим в океана.

— Един бог!

— Не мога да плавам с него.

Таматоа призова стария Тупуна, който се придвижи с мъка до кърмата и седна до братята.

— Тероро иска да изхвърли Оро в океана — обясни му Таматоа.

За стареца подобно желание бе дори по-неприемливо, отколкото за краля, и той предупреди с властен тон, че такова нещо никога не може да стане. Но Тероро беше непреклонен.

— Достатъчно сме страдали от Оро. Моите хора не могат да карат кануто с такъв противен товар.

— Ако бяхме на суша… — запротестира Тупуна.

— Не! — намеси се твърдо кралят. — Това е невъзможно.

Ала Тероро не се предаваше. Той подвикна на Мато, който бързо пристигна. Таматоа му каза мрачно:

— Тероро иска да изхвърли бог Оро в океана.

— Това не трябва да се допуска! — предупреди Тупуна.

— Оставете Мато да говори! — настоя Тероро.

— Тероро е прав — заяви якият воин. — От този червен бог сме видели само ужаси, унизителни ужаси.

— Но той е бог! — възрази Тупуна.

— Не бива да отнасяме такава отрова на нова земя — не отстъпваше Мато.

Тупуна отново предупреди:

— Ако извършите подобно нещо, ветровете ще разкъсат нашето кану. Океанът ще се разтвори чак до дъното и ще ни погълне. В косите ни ще пораснат водорасли.

— По-добре да умра — изкрещя Мато — отколкото да пренеса Оро на нова земя.

В този миг Тероро се обърна към Тупуна и се провикна:

— Казваш, че Оро ще ни накаже? Чуй тогава аз какво казвам на Оро. — Отметна глава и изрева срещу вятъра: — Оро, с твоята свещена свиня, с най-дългия ти бананов филиз, с телата на всички хора, които са ти принесени в жертва, те заклеймявам и обявявам, че ти си нищо. Проклинам те, презирам те и хвърлям лайна в лицето ти. А сега ме убий. Ако си господар на бурята, вдигни окървавените си ръце и ме убий.

Тероро стоеше неподвижен, а тримата мъже го слушаха ужасени и чакаха. Но тъй като нищо не се случи, Тероро падна на колене и прошепна едва чуто:

— Но ти, кротки Тейн, ако ти насочваш нашето кану, и ти, мощни Таароа, ако ти си господар на бурята, простете ми за това, което изрекох. Простете ми и за онова, което се готвя да направя. Но не мога да продължа нататък, ако Оро е пътник в това кану.

Изправи се сякаш насън, поклони се ниско на брат си и засвидетелства своето уважение към жреца.

— Простете ми — помоли ги Тероро със задавен глас. — Ако след малко намерим смъртта си, простете ми.

Той направи няколко крачки срещу вятъра, но когато стигна до къщата на боговете, се оказа безсилен да отвори прогизналата от дъжда врата. Наследеният страх от боговете и онова, което си спомняше от времето, когато го бяха обучавали с надеждата, че ще стане жрец, сега го направиха неспособен да действа и той отстъпи назад.

— Не мога да сторя нищо без твоето съгласие, братко — призна си той. — Ти си моят крал.

Таматоа извика:

— Ако унищожиш един бог, всички сме загубени!

Тероро се свлече върху платформата и улови краката на брат си.

— Заповядай ми да унищожа това зло.

— Недей, Таматоа! — обади се вуйчо му.

В този миг на колебание, когато върховните ценности на кануто лежаха открити в бурята, буйният Мато излезе напред и се провикна:

— Крал Таматоа, ако Оро остане с нас, щом стъпиш на брега, от благодарност ще убиеш още хора, за да не би случайно той да ни е помогнал да стигнем до земя. А започне ли се, ще убиваме още и още. Ти, Тупуна, обичаш боговете, но трябва да те спасим от изкушението да обикнеш и този бог!

Мато се втурна в къщата на боговете, отгърна направената от сенит и пера фигура на отмъстителния бог и я издигна високо сред бурята.

— Върни се в Хавайки, откъдето си дошъл! — извика той. — Ние не те искаме. Ти изяде наши хора. Ти ни прогони от дома на прадедите ни. Върви си! — И с широко размахана ръка Мато хвърли бога далече в океана.

Но ветрове подхванаха перата и няколко ужасни мига задържаха бога във въздуха, така че той не изоставаше от кануто.

— Оуе! — нададе вик жрецът. — Оуе! Гледайте, Оро ни следва!

Като видя това чудо, крал Таматоа падна по очи върху платформата, за да се моли. Ала Тероро, изтръгнат от колебанието си, грабна стрела и яростно я запрати по бога. Не го улучи, но стрелата закачи перата и отклони бога към бурните дълбини. Тероро спокойно се обърна към проснатия долу крал и му каза:

— Аз убих бога. Можеш да направиш каквото искаш с мен.

— Върни се на поста си — промърмори уплашен кралят.

Като се движеше към носа на кануто, на което бе помогнал да се освободи от ужасния товар, Тероро усети, че лодката се носи през бурята с нова сила; гредите проскърцваха по-благо и напевно. А от усмивките на хората си Тероро разбираше, че сега те са по-уверени. Но когато мина край къщата на боговете, си спомни за своето безсилие в решителния момент и погледна към Мато, който гребеше упорито, за да държи кануто изправено сред бурята. Искаше му се да прегърне приятеля си братски, ала само раменете на Мато бяха свободни, а никой не смееше да докосне раменете на другия, защото те бяха запазени за личния бог, бяха място, на което богът можеше да кацне и да вдъхне кураж на човека. Затова Тероро само му пошепна:

— Ти се показа смелчага, Мато.

А якият гребец отвърна:

— Сега кануто се чувства по-леко.

Когато се върна на поста си, Тероро завари Техани, дъщерята на Оро, разплакана. Коленичи до нея.

— Постарай се да ми простиш, Техани. Аз убих баща ти, а сега убих и твоя бог. — Взе ръцете й и се закле: — Никога вече няма да те огорчавам.

Красивата девойка, с мрачно като бурята лице, вдигна глава. Беше лишена от самите основи на живота си и макар че се опита да проговори, не можа да отрони нито дума. Но от този момент Тероро се отнасяше с Техани още по-нежно.

Точно сега, когато капитаните на кануто бяха най-развълнувани, Тейн и Таароа се сговориха да им изпратят знамение, което изтри от сърцата на всички спомена за случилото се. Около петнадесет минути валя силен дъжд, последван от мощни ветрове, които подгониха облаците в тъмнината, докато ги разкъсаха и красивите звезди се показаха за малко на небето.

Тогава пролича колко мъдро Тупуна бе определил да потеглят в първия ден на месеца, защото на източното небе изгряха — а нямаше ярка луна, която да ги засенчва — Седемте малки очи. За първи път се появиха в сумрака през тази година и тяхното завръщане бе успокояващо, тъй като доказваше, че светът ще продължи да съществува поне още дванадесет месеца. С каква радост посрещнаха пътешествениците Малките очи! Жени излязоха от тръстиковата къща и спокойствие обзе сърцата им. Мъжете, които следяха кануто да се движи в посоката на вятъра, усетиха прилив на сили в мускулите си, а Тероро бе уверен, че поддържа правилен курс.

След като бе показал на пътниците своето чудо, Тейн отново докара облаците на небето и бурята продължи. Но в кануто цареше неописуемо задоволство, защото най-после за всички беше ясно, че се движат според свещените закони. Колко приятен им се струваше сега воят на вятъра, който ги тласкаше напред; колко успокояващо бе люшкането на вълните, които ги носеха към неизвестното; колко хубав бе светът; какъв ред и сигурност владееха в небесата. В кануто — този смел, но нищожен вързоп от дървета, скрепени от сенит и от човешката воля — всички сърца бяха в мир, а всички елементи на лодката пееха, радостни от правилната посока на пътешествието. Затова, когато старият Тупуна се добра до наблюдателния си пункт зад къщата на боговете, подвикна тихо на Тероро:

— Кралят е доволен. Знамението показа, че Таароа е подхванал Оро в океана и го е отнесъл благополучно до Хавайки. Всичко е наред.

Кануто продължи да се движи по пътя си.

Във всеки период от двадесет и четири часа най-критичното положение настъпваше половин час преди зазоряване. Ако до това време навигаторът не бе успял да зърне някоя позната звезда, по която да свери поетия курс, той трябваше през целия следващ ден да насочва лодката само по слънцето, а това не беше особено надеждно. Наистина опитни астрономи като Тероро и Тупуна умееха да наблюдават слънцето и да определят по него посоката на движението, но то не можеше да им подскаже на каква ширина се намират. Затова трябваше да разчитат единствено на звездите. Правилата на мореплаването ги учеха кои звезди над кои острови се намират в зенита си. А да изминеш последните минути на нощта, без да си видял никакви съзвездия, беше само знак, че в бъдеще те очаква лош късмет; доказателство, че вече си изпаднал в затруднение, и ако то продължи още няколко дни, може да те сполети истинска беда.

Така например, след като бяха зърнали за миг Седемте малки очи, Тероро и чичо му очакваха с нетърпение да се покаже Три на ред, съзвездието, наречено вече от астрономите в далечни пустини Орион. От правилата на мореплаването бе известно, че тези звезди висят над Нуку Хива, острова, на който трябваше да спрат, за да подновят запасите си. Но Три на ред не се появи по време на нощното наблюдение и Тероро не можа да определи на каква ширина се намират. Сега пътеводните звезди вече залязваха, без да са се показали на нощното небе, и навигаторът се безпокоеше.

Той обаче бе забелязал при други пътешествия, една особеност на океана — в последните минути на предутринния здрач някоя звезда разбутваше облаците и надзърташе, сякаш искаше да помогне на мореплавателите. Тероро си мислеше, че това все още би могло да се случи и сега.

— Три на ред ще се покаже ей там — уверено предрече Тупуна, но Тероро се съмняваше, че силният нощен вятър може да е отнесъл кануто по̀ на север, отколкото допускаше чичо му.

— Може да е по-близо до оня облак — предположи Тероро.

Не беше възможно да разберат чие мнение е правилно, защото от запад продължаваха да прииждат облаци и да пресрещат слънцето, което изгряваше от срещуположната страна на океана. В този ден изгревът не беше нито радващ, нито ободряващ, тъй като слънцето неохотно си пробиваше път сред плътните облаци, осветяваше наполовина океана в навъсено сиво и доказваше на пътешествениците, че не знаят къде се намират.

Тероро и Тупуна, след като направиха всичко, което бе по силите им, веднага заспаха в мрачния ден. Тогава дойде ред на жената на Тупуна, съсухрената, червеноока стара Теура, да заплати за пътуването си. Тя излезе от тръстиковата къща, напръска с морска вода сбръчканото си лице, разтърка сълзящите си очи, отметна глава и се зае да гадае знаменията. Беше живяла дълго, почти две трети от века, с боговете и бе разбрала някои от техните хитрини. Сега започна да наблюдава как Таароа движи вълните, как се надига пяната, как отлитат пръските и по какъв начин падат в браздите на океана. Проучваше цвета на водата и мъртвото вълнение под вълните на повърхността.

След няколко часа забеляза една земна птица, идваща може би от Бора Бора, която усърдно размахваше криле над океана. От полета й Теура разбра колко дълго според птицата ще трае бурята. Птицата потвърди собственото й мнение. Старицата прояви особен интерес към парче дървесна кора, навярно попаднало в морето при Хавайки преди няколко дни. То доказваше, че океанските вълни се насочват на север, което не беше ясно от вятъра, който духаше по-скоро от североизток.

Но старата гадателка с влажни очи се вглеждаше най-вече в слънцето. Макар то да беше скрито зад плътни облаци, нейното опитно око забелязваше движението му. „Хората на звездите като Тупуна и Тероро не мислят много за слънцето — въздишаше Теура и като сравни своите наблюдения върху неговия път с предишните си изводи от други знамения, тя заключи: — Тези мъже не знаят къде се намират. Ние сме далече на север от набелязания път!“ Теура особено ценеше неочакваните известия от боговете, които имаха важно значение за знаещите. Например един неголям албатрос, който не представляваше интерес като храна, прелетя край кануто и тя със задоволство забеляза, че той лети от лявата страна, от страната на Таароа. И понеже бе знайно, че албатросът е създание на този бог, това бе ободряващо знамение; птицата продължаваше да се връща към кануто, винаги от лявата му страна, и накрая кацна върху мачтата на Таароа. Такова съвпадение вече не можеше да се смята за знамение. Ясно беше, че то е вест, изпратена от бога на океаните лично на старицата, която много отдавна го почиташе. Теура погледна към океана с още по-голяма любов и запя:

О, Таароа, бог на безкрайните дълбини,

Таароа на мощните вълни

и на пропастите под тях, които водят

към подводния мрак,

в твоите ръце предаваме нашето кану,

в твоите ръце предаваме нашия живот.

Доволна, гадателката прецени отново многобройните знамения и се увери, че всичките са добри. Мъжете от кануто може да се бяха изгубили, звездите оставаха скрити и бурята продължаваше, но Таароа беше с тях и всичко бе наред.

Късно след пладне, преди да поемат отново задълженията си, Тупуна и Тероро дойдоха на кърмата, за да разберат от Теура къде се намират. Тя им съобщи, че са дори по̀ на север, отколкото Тероро предполагаше.

— Не — разсъждаваха мъжете. — Ние сме плавали и преди до Нуку Хива. Още не е нужно да променяме посоката.

— Отправете се натам, откъдето изгрява Три на ред — предупреждаваше ги тя упорито и категорично — иначе ще изпуснете Нуку Хива.

— Почакай да се покажат звездите — възрази Тероро. — Ще видиш, че сме на прав път.

Теура не искаше да спори. За нея всички проблеми бяха прости — боговете или говореха, или не говореха, а когато говореха, безсмислено бе да се обяснява по какъв начин са предали те своите известия.

— Ние сме далеч на север — рязко заяви тя. — Сменяйте посоката.

— Но как можем да знаем това? — умолително питаше Тероро.

— Боговете ми го казаха — промърмори старицата и отиде да си легне.

Когато Теура се отдалечи, двамата мъже премислиха различните знамения, но единственото, на което отдаваха значение, беше албатросът.

— Не може да се появи по-добра поличба от един албатрос — умуваше Тупуна.

— Щом Таароа е с нас — заключи Тероро — курсът ни трябва да е верен.

Старата Теура подаде глава от тръстиковата къща и извика:

— Забелязала съм, че Таароа придружава едно кану само докато мъжете го насочват по верния път. Завивайте.

През тази нощ не бе възможно да се докаже дали Теура имаше право, или не, защото не се появиха звезди — нито в среднощния мрак, нито преди разсъмване. Тероро насочваше кануто така, че да се движи точно по вятъра, като се надяваше, че той духа в една посока, а не в кръг.

В третата беззвездна нощ, когато кануто можеше да е в истинска опасност, Тероро стигна до важно решение.

— Трябва да вярваме, че вятърът ни носи по верния път — каза той на Тупуна, докато се съветваше с него.

— Най-доброто доказателство е появата на албатроса — подчерта Тупуна.

— Тогава най-разумно ще е да се възползваме от това напълно.

— Смяташ да издигнеш платната до върховете на мачтите, така ли?

— Да. Ако ни насочват боговете, трябва да се движим напред колкото можем по-бързо.

Когато съобщиха предложението си на крал Таматоа, той изрази безпокойство от отсъствието на звезди и подчерта, че мнението на нощната смяна за местонахождението им не се различавало от твърдението на старицата. Но оцени и предложението на брат си като разумно.

— Появата на албатроса е много важен знак — разсъждаваше Таматоа. — Теура ми довери нещо, което не е казала на вас. Когато птицата се върнала втория път, за да кацне върху мачтата на Таароа, тя издала навън левия си крак.

Астрономите ахнаха, защото това бе много благоприятно знамение и потвърждаваше, че птицата държи на лявата страна и че мачтата на Таароа особено много я привлича.

— Мога да заключа само едно — продължи кралят. — Че Таароа по причина, известна единствено нему, ни е изпратил тази необикновена буря. Съгласен съм с Тероро. Вдигнете платната.

Тогава Тероро нареди на Мато и Па да се изкачат на мачтите и в пълния мрак, докато кануто се носеше по високите вълни, двамата млади вождове завързаха стегнато здравите рогозки, които служеха за платна. С радостни викове те се спуснаха долу и започнаха да въртят платната, така че да хванат вятъра и да подкарат кануто още по-бързо. През цялата нощ и при зазоряването, което отново ги разочарова, кануто летеше по път, неизвестен на нито един жив човек. Крал Таматоа съзнаваше, че при всяко пътешествие настъпва време хора и кану да се доверят на боговете и да плават напред, след като са проверили, че платната са поставени добре и че се придържат към курса си, доколкото е възможно. Но ако и след всички взети мерки не се появяваха познати знаци, беше задължително да се движат заедно с бурята.

Когато се развидели, мъжете легнаха да спят, измъчвани от съмнения, а старата Теура излезе да дири знамения. Буревестник с бял корем се изви в небето, ала не показа нищо. На носа рибарите уловиха скумрия, която щеше да помогне да спестят от своята храна, но не подсказваше къде се намират. Няколко силни порива на вятъра напълниха кратуните със сладката дъждовна вода, която се бе задържала по платната.

По пладне, когато Теура съобщи на краля, че всичко върви добре, той рязко попита:

— Има ли някакви знаци къде се намираме?

— Никакви — отвърна тя.

— Какво показва океанът?

— Няма признаци за земя, пред нас няма острови, ураганът ще продължи още пет дни.

В тези няколко думи Теура обобщи наблюденията на предците си в течение на две хиляди години. Ако я попитаха, не би могла да обясни откъде знае, че пред тях няма земя. Но беше съвсем сигурна, че е така.

— Върна ли се пак албатросът? — нетърпеливо попита кралят.

— Няма никакви знаци — повтори старицата.

Бяха изминали вече седем дни, откакто бурята бе започнала в нощта на отмъщението на Бора Бора в Хавайки, и цели три денонощия от потеглянето на кануто. Но в потвърждение на предсказанието на Теура и за всеобщо учудване ураганът продължаваше. Когато нощната смяна пое задълженията си, Теура и кралят се питаха дали платната не трябва да се свалят, защото и през тази нощ нямаше да се видят звезди. Докато се съвещаваха, Тероро заяви:

— Убеден съм, че се движим напред.

И тъй като никой не притежаваше по-големи познания, за да го оспори, Таматоа попита:

— И тази нощ ли искаш да оставиш платната вдигнати?

— Трябва да ги оставим — потвърди Тероро.

И през следващата беззвездна нощ, и при беззвездното зазоряване кануто продължи да се движи заедно с урагана. Тероро настояваше да бъде така заради името на лодката. Преди повече от век един мъдър човек бе нарекъл предшественика на предшественика на това кану „Чакай западния вятър“, защото бе разбрал, че когато жителите на Бора Бора тръгнат в открито море, носени от западен ураганен вятър, винаги плават добре. И докато звездите не докажеха обратното, Тероро възнамеряваше да следва тази древна мъдрост.

На петата нощ обаче той се поразколеба, когато Тупуна се промъкна до носа и му пошепна:

— Никога не съм виждал западен вятър, който да духа толкова дълго. Започва девета нощ. Вече би трябвало да е променил посоката си.

Настъпи дълго мълчание сред мрака. Тероро погледна надолу към крехкото тяло на жена си, свита до мачтата. Чудеше се какво би казала тя по този въпрос, но Техани не приличаше на Марама — нямаше нейната мъдрост. Затова той сам се помъчи да намери отговор и се раздразни, когато Тупуна продължи да настоява:

— Спомняш ли си някога да е духал толкова дълго постоянен вятър?

— Не — отсече Тероро и двамата мъже се разделиха.

Но преди разсъмване на петия ден, тъй като все още нямаше изгледи да се покажат звезди, Тупуна се изплаши.

— Трябва да спуснем платната. Не знаем къде се намираме.

Той настоя да се посъветват с краля и Теура. Получиха се три гласа срещу Тероро, защото бе очевидно, че кануто се е загубило и че ще бъде пагубно да продължават слепешката без потвърждение от звездите. Ала Тероро не приемаше тези доводи.

— То се знае, че сме се загубили — призна той. — Но нали Таароа ни изпрати своята птица сред бурята?

— Да — трябваше да се съгласят останалите.

— Това не е обикновена буря — продължаваше Тероро. — Това е нечуван ураган, изпратен за кануто на Бора Бора. Как се нарича нашето кану още от най-стари времена?

— Но ние сме се изгубили! — упорстваше кралят.

— Ние сме изгубени още от самото тръгване — извика Тероро.

— Не! — извика Таматоа на свой ред, като отказваше да се поддаде на предизвикателството на брат си. — Ние поехме към Нуку Хива. За да вземем оттам прясна вода и още храна.

— И да чуем още веднъж старите песни на мореплавателите — добави предпазливо Тупуна.

— Трябва да спрем тук — обяви кралят решително. — После, когато видим Три на ред, ще разберем къде е Нуку Хива.

При този натиск Тероро разкри своя смел план. Заговори тихо и без ръкомахане:

— Аз, братко, не съм изгубен, защото плавам според желанието на Таароа. Движа се заедно с мощна буря и съм доволен, че е така.

— А знаеш ли как да стигнеш до Нуку Хива?

Тероро изгледа събеседниците си и отвърна:

— Ако мислим само за Нуку Хива, аз съм загубен. Но кажи, братко, нужно ли ни е да ходим до Нуку Хива?

Почака тези силни думи да проникнат до сърцата на морските му спътници и видя, че са го разбрали. Преди някой да му отговори, добави:

— Какво ще намерим в Нуку Хива? За да вземем вода, ще се наложи да се бием с жителите на острова и някои от нас ще бъдат убити. Но трябва ли ни вода? За да вземем храна, ще минем през големи изпитания, а пък ако ни пленят, ще ни сварят живи и ще ни изядат. Но трябва ли ни храна? Не ни ли изпраща Таароа достатъчно прясна риба? Не се ли подложихме на глад, преди да потеглим, и не се ли научихме да се храним с по няколко хапки на ден? Братко Таматоа, ако ураганът е с нас, какво още ни е нужно?

Таматоа устоя на красноречието на брат си и го попита:

— Значи ти си се загубил? И не можеш да ни отведеш до Нуку Хива?

— Не мога да ви отведа до Нуку Хива, но мога да ви отведа на север.

Сякаш в подкрепа на смелия му план внезапен порив на вятъра прелетя над вълните и подхвана платната, а кануто се понесе напред с още по-голяма скорост. Надигнаха се водни пръски, пукваше се зора, която продължаваше да скрива звездите и да държи хората от Бора Бора в неведение.

— Ние сме сами сред океана — тържествено заяви Тероро. — Поели сме на необичайно пътешествие и ако се озовем встрани от Нуку Хива, аз ще кажа, че това е за добро, защото ще бъде ясно, че боговете ни тласкат към нещо велико. Моля те, братко, нека оставим платната вдигнати!

Кралят не се решаваше да поиска мнението на другите пътници за смелата молба на брат си, тъй като знаеше, че старците — Тупуна и Теура — ще настояват за повече предпазливост, а самият той предполагаше, че сега не е време за предпазливост. Като прецени всички възможности, Таматоа застана на страната на брат си и подкани останалите:

— Трябва да поспим.

И така, още две нощи — шестата и седмата от началото на пътешествието — кануто се носеше напред, закриляно от мощните ръце на Таароа. В тези мрачни, критични дни всички очи бяха вперени в лявата мачта, защото бе очевидно, че не човекът Тероро, а богът Таароа управлява това кану. Късно след пладне на седмия ден червенооката Теура забеляза знамение. От лявата страна на лодката се появиха пет делфина. Фактът, че бяха пет, бе добър знак, а освен това ги следваше доста голям албатрос. Създанията на Таароа бяха дошли да отпразнуват спасението на кануто от бурята. Но преди Теура да успее да съобщи радостната вест на спътниците си, се случи нещо от изключителна важност. Недалеч от кануто се появи акула и лениво следва лодката известно време, за да привлече вниманието на Теура. Щом я зърна, старицата извика от радост, защото едрият син морски звяр отдавна беше неин личен бог. И сега, докато всички бяха залисани с работа, акулата заплува от лявата страна на кануто и показа синята си глава над вълните.

— Изгубена ли си, Теура? — попита акулата тихо.

— Да, Мано — отвърна тя — изгубихме се.

— Нуку Хива ли търсите? — продължи да пита акулата.

— Да. Аз казах, че островът е…

— Няма да видите Нуку Хива — увери я голямата синя акула. — Островът е далече на юг.

— Какво да направим, Мано?

— Довечера ще има звезди — прошепна акулата. — Ще се покажат всички звезди, които са ви нужни.

Напълно успокоена, старицата затвори уморените си очи.

— Чакам те от много дни, Мано. Но не се чувствах напълно загубена, защото знаех, че ти ни наблюдаваш.

— Следвах ви — потвърди акулата. — Смели са вашите мъже, Теура, щом оставиха платната вдигнати.

Теура отвори очи и се усмихна на акулата.

— Срам ме е да ти кажа, но аз не бях съгласна с това.

— Всички правим грешки — отвърна синият звяр. — Ала вие сте на прав път. Ще го разберете, когато се покажат звездите.

С тези успокоителни думи акулата се отдалечи от кануто.

— Ей там виждам акула! — извика един гребец. — Това добро знамение ли е, Теура?

— Таматоа — промълви старицата — довечера ще има звезди.

Докато тя говореше, две земни птици с кафяви по краищата криле се стрелнаха на юг. Таматоа ги зърна и попита:

— Това означава ли, че земята, която търсим, е далече на юг?

— Никога няма да видим тази земя, Таматоа, защото плаваме в безопасност към нова цел.

— Сигурна ли си в това?

— Ще се убедиш, когато се покажат звездите.

С какво вълнение очакваха Тупуна и Тероро здрача! Знаеха, че щом Седемте малки очи надникнат от хоризонта на изток, ще стане ясно какъв курс следва тяхното кану. А когато се появи и съзвездието Три на ред, ще разберат къде се намира Нуку Хива. Двамата мъже очакваха с напрежение.

Точно както бе предрекла Теура, на здрачаване облаците изчезнаха и се показа слънцето. Когато то залезе, в лодката се възцари буйна радост, защото подир слънцето се появи ясната Вечерница; тя се виждаше и в сумрака, следвана от друга блуждаеща звезда. Като двамата богове, от които зависеше кануто, звездите се придвижваха тържествено към края на океана и изчезнаха в определените за тях ями в небето.

На платформата старият Тупуна подкани всички пътешественици да замълчат, отметна назад беловласата си глава и напевно подхвана молитва:

— О, Тейн, докато бяхме загрижени поради бурята на твоя брат Таароа, не мислехме достатъчно за тебе. Прости ни, милосърдни Тейн, защото се борехме да спасим живота си. Сега, когато небето се откри, за да ни напомни за твоята всевиждаща доброта, молим те да бъдеш благосклонен към нас. Велики Тейн, освети небесата, за да можем да виждаме. Велики Тейн, покажи ни пътя.

Всички отправиха молитва към Тейн и оставиха благоволението му да се спусне над тях от небето над главите им.

После, когато мракът се сгъсти над все още развълнувания океан, а ветровете за миг се отдалечиха от неустрашимите вдигнати платна, звездите започнаха да се виждат. Най-напред се показаха големите златни звезди на Юга, тези топли, познати светила, които сочеха пътя към Таити, след тях студените сини звезди на Севера заискриха на обичайните си места, състезавайки се по блясък с четвъртината луна. При появата на всяка звезда нейните почитатели в кануто я приветстваха с викове, а в сърцата им се върна увереността, която бе отсъствала много дни.

Още не бяха изгрели най-важните звезди и въпреки радостта си мъжете не можеха да потиснат въпросите, които пътешествениците често си задават:

— Ами ако сме отплавали далече от познатите ни небеса? Ами ако не изгреят над нас Малките очи?

Но бавно и колебливо, защото не бяха особено ярки, свещените звезди изгряха точно където трябваше да бъдат, издигнаха се от собствените си гнезда.

— Малките очи са още с нас! — извика Тупуна, а кралят вдигна глава, за да отправи молитва към пазителите на света, на сърцевината, около която се издигаше небесната вис.

Астрономите след това се събраха да разгадаят знаците и стигнаха до извода, че ураганът бе духал устойчиво от запад. Ала Теура очевидно бе познала, че в океана има северно течение, защото съзвездието Малките очи щеше да достигне много по-висока точка в небето, отколкото ако лодката им бе следвала пътя към Нуку Хива. Но за да определят колко силно е било това течение, навигаторите трябваше да изчакат съзвездието Три на ред, което нямаше да се покаже още два часа.

Заговорниците зачакаха, а когато звездите Три на ред се издигнаха високо в небето, стана ясно, че кануто се намира далече, далече на север от пътя за Нуку Хива, че плава в непознат океан, където няма възможност да попълнят запасите си. Затова тримата заговорници се отправиха мрачни към кърмата, за да докладват на краля:

— Ураганът ни е носил дори по-бързо, отколкото предполагаше Тероро.

Отчаяние се изписа по лицето на краля.

— Изгубени ли сме?

Отговори му чичо Тупуна:

— Далече сме от Нуку Хива и не се вижда позната земя.

— Тогава значи сме се изгубили.

— Не, племеннико — кротко отвърна Тупуна. — Вярно е, че бурята ни е довела в далечни простори, но те не са встрани от пътя ни. Ние търсим земя, която лежи под Седемте малки очи, а тази вечер сме по-близо до нея, отколкото можехме да се надяваме. Ако не ядем много…

Таматоа наистина бе разрешил да оставят платната вдигнати, макар да знаеше, че така кануто рискува да подмине Нуку Хива. Въпреки това се бе надявал, че ще попаднат на този познат остров и че той може да се окаже подходящ да го превърнат в свой дом. Но сега се разбра, че е поел на по-голямо пътешествие, и изпитваше страх.

— Все още бихме могли да променим курса и да намерим Нуку Хива — предложи той.

Тероро продължи да мълчи и остави стареца Тупуна да води спора.

— Не, ние вървим по своя път.

— Но къде ще ни отведе той?

Тупуна повтори единствената песен за плаване на север, която бе запомнил. В нея се казваше:

— „Нека кануто се движи с бурята, докато ветровете утихнат напълно. После го насочете към мъртвото море, където костите гният от горещина и не духа никакъв вятър. Тръгнете към новата звезда, а когато ветровете задухат от изток, понесете се с тях на запад, докато стигнете земята под Седемте малки очи.“

Кралят, който също беше добър астроном, посочи на север.

— Значи земята, която търсим, е ей там?

— Да — съгласи се Тупуна.

— Но ние се движим в тази посока, не е ли така? — посочи той на изток, накъдето ги тласкаха ветровете на затихващата буря.

— Да.

Изглеждаше тъй невероятно, че е възможно да стигнеш обетованата земя, като се отдалечаваш от нея, та кралят извика:

— Можем ли да бъдем сигурни, че сме на прав път?

— Не — призна старецът. — Не можем да бъдем сигурни.

— Тогава защо…

— Защото единственото, което знаем, ни учи да направим така.

Кралят, който не забравяше, че отговаря за петдесет и седемте души в кануто, хвана Тупуна за раменете и го попита рязко:

— Кажи ми честно, какво мислиш, че представлява земята под Седемте малки очи?

— Мисля — отвърна старецът — че много лодки са напуснали нашите води — някои отнесени от буря, други в изгнание, но нито един човек не се е върнал. Дали лодките са стигнали до суша, не знаем. Ала някой, който си е представял далечната земя, е съчинил тази песен.

— Щом е така, значи плаваме подир една мечта — заключи Таматоа.

— Да — кимна жрецът.

Унинието не успя да завладее кануто, защото появата на звездите бе възбудила духовете на гребците и на жените. Още докато астрономите се съвещаваха, Па с акулското лице бе предал греблото си на другиго, бе наметнал парче тапа и бе скрил лице. Сега имитираше много дебел човек, подскачаше по платформата и крещеше:

— Кой съм аз?

— Това е обезглавеният крал на Бора Бора! — подвикна Мато.

— Гледайте как дебелият Татай идва да ни стане крал с отрязана глава!

В див танц Па представяше коронацията на безглавия кандидат за крал. Гребците спряха да гребат и заудряха ритмично по кануто, а една жена донесе малко барабанче с висок, почти металически звук и нощното веселие започна.

— Какъв е този нов танц? — попита Таматоа.

— Никога не съм го виждал — отвърна Тупуна.

— Знаеш ли какво прави Па? — обърна се кралят към Тероро.

— Да — заекна брат му. — Па… Ами, Таматоа, някои от нас чуха, че дебелият Татай щял да стане крал, когато ние заминем… и…

Таматоа погледна безглавия танцьор.

— И сте се промъкнали в Хавайки… Някои от вас…

— Да.

— И сега Татай е без глава.

— Ами… да. Ние си помислихме…

— Можели сте да провалите цялото пътешествие, нали?

— Можехме, но сметнахме, че селото на Татай няма да дойде в Бора Бора скоро…

— Защо не?

— Защото, когато напуснахме Хавайки, селото вече го нямаше.

Под лъчите на четвъртината луна крал Таматоа изгледа смелия си млад брат. Би могъл да му каже много неща, но древните барабанни ритми отвлякоха разумните му мисли. С енергичен скок той се завъртя пред Па и заигра ритуалния танц на кралете на Бора Бора. Ръкомахаше пъргаво като момче, заемаше странни пози, разказваше забравени приказки и накрая грабна парчето тапа от Па, метна го върху главата си и подхвана любимия сега танц на безглавия крал от Хавайки. Когато барабаните забиха най-силно, той свали тапата от главата си, изправи се срещу нощния вятър и заговори:

— Ние не сме избягали като страхливци! Аз, кралят, се страхувах да нанеса удар върху онези червеи, онези гадни муцуни, онези отвратителни муцуни от вонящата лагуна. Боях се да не проваля предстоящото пътуване. Но Па не се е страхувал. И Мато не се е страхувал. И моят брат… — Таматоа погледна с благодарност в мрачината към Тероро. Не довърши мисълта си. Със сатанинска сила заигра победен танц, като крещеше: — Танцувам в чест на смелите мъже! Сега ще ви устроим празненството, което сте заслужили!

И кралят заповяда да се раздаде допълнително храна, да се извадят барабани и всеки да пие колкото иска вода.

Като безгрижни деца на зората те танцуваха в нощта, заливаха се като пияни от смях, гощаваха се с храната, която трябваше да бъде пазена. Това беше дива и прекрасна нощ на победата, а на всеки половин час някой се провикваше:

— Па! Изиграй танца на безглавия крал!

После ставаха един подир друг и крещяха класическите островни подигравки към победените.

— Хавайки смърди на развалено месо!

— Боклуците от Хавайки се радват на срама си!

— Дебелият Татай трепери от страх. Космите по главата му треперят. Той пълзи от страх и се крие на тъмно като кокошка. Воините на Хавайки са като мръсна пяна, играят си подобно момченца с топки от кал.

Увлечен от общата възбуда, Тероро извика:

— Дебелият Татай е скимтящо кученце, лайно на лайната!

Но докато вятърът разнасяше виковете му, той погледна случайно към красивата Техани, сгушена до мачтата, обляна в сълзи заради подигравките към мъртвия й баща. После видя как Мато се пресяга от лявото корито и докосва ръката на девойката.

— Така се празнува победа — каза й той. — Трябва да ни простиш.

От кърмата проехтяха нови обидни викове и барабаните продължиха да бият.

Естествено, когато настъпи дъждовната зора, крал Таматоа провери мрачно какво им бе струвало празненството и си помисли: „Ние сме деца. Разбираме, че сме се изгубили, и след половин час изяждаме храната си за цяла седмица“. Обзет от разкаяние, издаде строго нареждане изяденото тази нощ да бъде компенсирано, като се намалят още дажбите.

— Макар че имаме достатъчно вода — предупреди той — никой не трябва да пие повече от една кокосова черупка на ден.

И тъй, с бурята зад гърба си и победата в сърцата, пътешествениците плаваха на изток през деветата нощ и през десетата, и през петнадесетата. Бързото им кану, най-скоростната голяма лодка, кръстосвала до това време океаните на света, изминаваше средно по двеста мили на ден, над осем мили в час, ден след ден. Прекосиха повече от половината път до земите, където ацтеките строяха грамадни храмове, и се доближиха до земята, където чейените и апахите не строяха нищо. В посоката, която следваха, не биха могли да намерят друга земя, преди да стигнат до самия континент. Но дотогава биха загинали от жажда и глад в зоните на безветрие. Те обаче се носеха напред според плана на Тероро. Изпитваха страх всяка сутрин, когато слънцето изгряваше, и радост всяка нощ, когато звездите се появяваха отново, за да им покажат какъв път са изминали. Защото денят им беше враг, изпълнен с несигурност и постоянното чувство, че са загубени. Ала нощта им бе утеха, духът им укрепваше при вида на познатите звезди, на кръглата луна, която минаваше през многобройните си фази, или когато дочуваха тихите викове на птиците по здрач. Колко вълнуващо беше в края на дългия ден с неговото непостоянно слънце да наблюдават завръщането на нощта и да открият отново на запад, където слънцето залязваше, Вечерницата и съпътстващата я блуждаеща звезда; да видят как от безбрежния свод надничат Седемте малки очи, които им нашепваха: „Приближавате се до земята, над която бдим. Как прекрасна, как прекрасна бе нощта!“.

Когато кануто се понесе на изток и бурята стихна, дневната работа тръгна по установен ред. Призори шестимата роби преставаха да изчерпват вода от лодката и я почистваха. Земеделците наглеждаха животните и ги хранеха; даваха на свинете и кучетата риба, уловена в ранните часове, смачкани сладки картофи и прясна вода, която се бе задържала по платната. На кокошките даваха да кълват изсушен кокосов орех и риба, но ако те се хранеха бавно, нещо тъмно и тънко се стрелкаше измежду товарите и грабваше храната, без да го забележат робите, защото при такива пътешествия на борда винаги оставаха скрити плъхове и ако пътуването завършеше зле, те щяха да умрат последни… щяха да се хранят много дни с телата на загиналите.

След като се събудеха жените в тръстиковата къща, в нея влизаха робините, за да почистят и разтребят. Особена чистота поддържаха в един от ъглите на колибата, заграден с дълги ленти от тапа, който бе запазен за жените с месечно неразположение. Беше табу, чието нарушаване се наказваше със смърт, в този период да има общуване между мъже и жени.

Обаче много от забраните, които се спазваха строго на суша, трябваше да бъдат вдигнати в претъпканото кану. Така например, ако някои от гребците се доближаха до краля на брега, дори ако стъпеха върху сянката на наметалото му, щяха да бъдат убити незабавно. Но в кануто това табу бе отменено и когато кралят се движеше, някои от мъжете дори го докосваха. Те веднага се свиваха като обречени, ала кралят не обръщаше внимание на оскърблението.

Неща, свързани с храненето, които бяха запретени, също не се спазваха, защото на борда нямаше човек с достатъчно висок ранг, достоен да приготвя кралската храна според обичая. Пазителят на кралското тоалетно гърне също бе останал на острова, така че един роб, ужасен от възложената му задача, трябваше да изхвърля в океана кралските изпражнения вместо — както изискваше обичаят — да ги заравя тайно в свещена горичка, за да не би неприятелите да ги намерят и чрез зли магии да предизвикат смъртта на краля.

Положението на жените при такова пътешествие не бе добро. Естествено, храната трябваше да се пази за мъжете, които вършеха тежката работа — бяха гребци. Свинете и кучетата също трябваше да оцелеят, за да се размножат на новата земя, и за жените оставаше малко храна. Затова винаги, когато бе възможно, се полагаха особени усилия да се улови риба. Първият улов бе за краля и за Тероро, вторият за Тупуна и старата му жена, следващите четири улова бяха за гребците, седмият и осмият за свинете, деветият за кучетата, десетият за кокошките и плъховете. Ако имаше още, можеха да ядат и жените.

Приготвената храна се разпределяше скъпернически, по парченце, но колко вкусен беше всеки получен дял! Един мъж можеше да получи твърд и кисел резен от плода на хлебно дърво. Докато го дъвчеше, той си припомняше някогашните разточителни угощения, когато много плодове от хлебното дърво, пресни и сладки, се хвърляха на животните. Но най-голямо удоволствие доставяше на пътниците любимата островна храна. За да получат от нея, кралят трябваше да нареди да се отпуши една бамбукова пръчка, пълна с пой. Тогава им раздаваха по малко от гъстата лилава сладост, която лепнеше в устата, а усмихнатите мъже се облизваха щастливи.

Но скоро запасите от пой се свършиха, отъняха вързопите с плодове от хлебно дърво, престанаха обилните дъждове. Затова крал Таматоа бе принуден да намали още дажбите и да разпореди мъжете да получават само по две хапки твърда храна и по две глътки вода. На жените и робите се полагаше по половин дажба и ако рибарите не уловяха скумрия и в платната не се бе задържала вода, хората едва не умираха от глад и жажда.

Още в началото на сухия период кралят и Тероро, както се бе случвало и на други пътешественици, направиха мъчително и отчайващо откритие. Когато езикът е пресъхнал и тялото изгаря от жега, когато цялото ти същество жадува единствено за вода, на около миля вляво или вдясно минава неочаквана гръмотевична буря и изсипва огромно недосегаемо количество вода. Безсмислено бе да се гребе лудо, за да се догони бурята, защото докато кануто стигне до мястото, където вали, тя е отминала нататък и гребците остават още по-жадни, с още по-пламнали длани. Дори опитен навигатор като Тероро не можеше да предвиди движението на дъждоносната буря и да я пресрещне. Можеше единствено да продължаваш да напредваш търпеливо с изгарящи устни и възпалени очи, без да обръщаш внимание на поройните води, които се изливат недалеч. Можеше също така да се молиш, че като преследваш упорито целта си и се държиш като истински моряк, рано или късно такава буря ще се разрази и над кануто.

При такова пътешествие сексуалното общуване бе строго табу, но то не пречеше на краля да се заглежда често в царствената си жена Натабу. Старият Тупуна отделяше от своята храна за Теура. В най-голямата обедна горещина Техани намокряше парче тапа в морската вода, за да го охлади, и го притискаше към тялото на спящия си мъж. Нощем, когато светеха познатите звезди и посоката на плаване бе определена, навигаторът често седеше тихо до жизнерадостната девойка, която бе взел със себе си. Говореха за Хавайки или за неговата младост в Бора Бора и макар тя рядко да казваше нещо умно, двамата започнаха да се уважават и да се привързват един към друг.

Но най-любопитните мисли, които възникваха на кануто, бяха свързани с дванадесетте жени без предназначение и тридесет и четиримата необвързани мъже. Навярно определението без предназначение не отговаряше напълно за положението на тези жени, тъй като в Бора Бора някои от тях бяха съпруги. При такава експедиция обаче беше ясно, че щом стигнат до земя, всяка ще приеме като допълнителни съпрузи по двама-трима мъже, тръгнали без жени, и в това никой не виждаше нищо странно. Затова по време на дългото пътешествие пред мъжете без жени стояха две деликатни задачи. Първата бе да се сближат с онези, дето имаха съпруги, и да образуват приятелски групи от по трима или четирима, които по-късно щяха да делят една обща съпруга. Или пък да наблюдават свободните жени, за да решат коя от тях ще е най-подходяща за тяхната група. Преди да бяха изминали и петнадесет дни, тези групи вече бяха започнали да се очертават. Без да се казва нищо определено, разбираше се ясно, че тази жена и тези трима мъже ще си построят къща заедно и ще отглеждат в нея общите си деца. Или пък че онзи мъж и съпругата му ще приемат онези двама приятели на мъжа, за да живеят заедно в пълна близост и хармония и по този начин да населят новите земи. Подразбираше се и друго — че всяка жена, докато стигне възрастта, след която не може да ражда, ще бъде постоянно бременна. Естествено, същото се отнасяше и за свинете и кучките, защото основно задължение за всички беше да се насели пустата нова земя.

На единадесетата нощ се случи събитие, което по емоционалното си въздействие върху тези хора, тъй тясно свързани със звездите, нямаше равно на себе си по време на цялото пътешествие. Дори отказът от Оро не бе предизвикал такова вълнение.

Докато „Чакай западния вятър“ се придвижваше неотклонно на север, астрономите на борда се убедиха, че трябва да се разделят — и то завинаги — с много от старите, познати звезди, които се явяваха под съзвездието, наречено по-късно Южен кръст. Тупуна наблюдаваше с тъга, а понякога и със сълзи как някоя любима звезда от детството му изчезваше в оная бездна на небето, от която никога не изгряват звезди. Цели съзвездия потъваха в океана завинаги.

Това будеше съжаление, но не и тревога, защото мъжете от Бора Бора бяха изключителни астрономи. С внимателни наблюдения бяха установили година с 365 дни и бяха открили, че от време на време бе нужно да й се прибави още един ден, за да се изравнят сезоните. Ритуалният им живот бе организиран около лунни месеци от по двадесет и девет и половина дни, а това бе най-лесният начин да се изготви календар. Годината им от дванадесет месеца се основаваше на слънцето и така бе правилно. Умееха точно да предсказват новата поява и по-нататъшното движение на блуждаещите звезди, а само един поглед към луната им стигаше, за да определят фазата й. Всяка нощ от лунния месец имаше свое собствено име, извлечено от промените на луната и нейния цикъл. Мъже като Тупуна и Тероро дори познаваха, пресмятайки шест месеца напред, в кое съзвездие се намира слънцето. Затова сега, като пътуваха на север, очакваха, че ще загубят някои от познатите им звезди, и обратното — че ще видят нови. С радостта на откриватели забелязваха невижданите досега звезди на севера. Но въпреки всичките си познания не бяха подготвени за онова, което откриха в единадесетата нощ.

След като бяха определили курса на кануто, Тупуна и Тероро изучаваха северното небе. Изведнъж старецът зърна над вълните една нова звезда. Не беше тъй ярка като големите южни звезди, които сочеха пътя на моряците — пътешествениците намираха, че северните са по-бледи от техните — но все пак новопоявилата се беше интересна.

— Виждаш ли къде се намира, по права линия от двете звезди на Птицата с дългата шия — посочи Тупуна, като имаше предвид звездите, които други наричаха Голямата мечка.

Тероро не можа да забележи веднага светлата звезда, защото тя танцуваше нагоре и надолу по хоризонта — ту се виждаше над вълните, ту се губеше. После я съзря — ярка, чиста, студена звезда, очертана добре в едно празно пространство на небето. Преценявайки я като навигатор, той забеляза:

— Това ще е добра насочваща звезда… когато се издигне малко по-високо.

— Ще трябва да я наблюдаваме внимателно още няколко нощи — добави Тупуна — за да разберем в коя от ямите на небето се скрива.

И така, на дванадесетата нощ те продължиха да наблюдават новата пътеводна звезда, а когато се зазори, нито един от тях не посмя да каже какво е видял, защото съзнаваха, че са попаднали на такова изключително знамение, за което не би могло да се говори. Двамата астрономи, всеки затворен в своите мисли, прекараха последните мигове на мрака, загледани в новата звезда с почти паническа тревога. А когато се развидели и бдението им свърши, облизаха сухите си устни и отидоха да си легнат уверени, че няма да заспят.

Едва бе изминала половината от следобеда на другия ден, а двамата мъже вече бяха заели местата си за наблюдение на небесата.

— Още много часове няма да има звезди — унило забеляза Тупуна.

— Аз наблюдавам слънцето — излъга Тероро, а когато Техани му донесе дажбата от вода и застана усмихната до мачтата на Тейн, загриженият й съпруг дори не отвърна на усмивката и тя се върна на кърмата при жените.

В шест часа вечерта бързо, а не постепенно, както ставаше в Бора Бора, слънцето напусна небето и започнаха да се появяват звезди. Показаха се Седемте малки очи и благословиха кануто, а по-късно и звездите Три на ред, които сега бяха много по̀ на юг, блеснаха и ярките звезди на Таити. Но астрономите наблюдаваха само странната нова звезда. Тя бе на мястото си и цели девет часа двамината я изучаваха, като избягваха неминуемото заключение. Но след като поработиха отделно и разделиха небето на триъгълници по всевъзможни начини, успяха да докажат ужасяващата си теза и бяха принудени да приемат невероятния факт.

Тупуна първи го облече в думи:

— Новата звезда не се движи.

— Тя стои на едно и също място.

Мъжете влагаха ново значение в тези думи. Винаги бяха говорили за ярките блуждаещи звезди, които влизаха и излизаха от съзвездията като красиви момичета в танц; на тях бяха противопоставяли звездите с постоянно място; разбира се, съзнаваха, че в по-общ смисъл вторият тип звезди също се движат, изгряват от ямите си на изток и залязват в ямите си на запад. Някои, които заобикаляха бързо Южния кръст, изгряваха от една яма и твърде скоро пропадаха в друга; а имаше и малък брой звезди, които никога не изчезваха по-ниско от вълните. Но те всички се движеха по небето. Новата звезда не се движеше.

— Най-добре ще е да се посъветваме с краля — предложи Тупуна.

Но когато отидоха на кърмата, намериха Таматоа заспал, а никой не смееше да събуди някого внезапно, защото бе възможно духът на спящия да се разхожда навън и да няма време да се прибере през ъгълчето на окото. Човекът, останал без дух, щеше да полудее. Ала Таматоа спеше така дълбоко, че чичо му загуби търпение, защото не бе в състояние да таи повече вестта за зловещата неподвижна звезда.

— Не можеш ли да се покашляш? — попита той Тероро.

Но покашлянето остана безрезултатно.

— Какво би могло да му покаже, че го чакаме? — притесняваше се Тупуна.

Излезе от тръстиковата къща, взе гребло и зачука по кануто. Кралят, като всеки капитан, дочул странен шум на кораба си, се обърна неспокойно, прочисти гърло и даде достатъчно време на блуждаещия си дух да се прибере през окото му.

— Какво става?

— Има много важно знамение — прошепна Тупуна и показа на Таматоа новата звезда. — Тя не се движи.

Разтревожени, тримата мъже наблюдаваха един час, после извикаха Теура и обясниха:

— Тейн е поставил в небето една звезда, която не се движи. Какво може да означава това?

Старицата настоя и тя лично да наблюдава явлението един час и когато той изтече, реши, че мъжете имат право. Звездата не се движеше, но как можеше да се разтълкува знамението? Заговори колебливо:

— Тейн е пазителят на звездите. Щом ни показва това чудо, значи иска да ни каже нещо.

— Какво? — тревожно попита кралят.

— Никога не съм виждала такова знамение — призна Теура.

— Може ли да означава, че Тейн е издигнал пред нас постоянна и неподвижна преграда? — запита Таматоа, защото негово бе задължението пътешествието да преминава според волята на боговете. Други можеха да си позволят да гадаят знаменията погрешно, но той не можеше.

— Така изглежда — отвърна Теура. — Иначе защо ще стои там тая звезда неподвижна като скала?

Обзе ги безпокойство, защото, ако Тейн бе против това пътешествие, всички щяха да загинат. Вече не можеха да се върнат обратно.

— Все пак — спомни си Тупуна — песента казва, че когато западният вятър утихне, трябва да гребем през безветреното море към новата звезда. Не е ли тази новата звезда, поставена там, за да я използваме?

Дълго обсъждаха това обнадеждаващо предположение и стигнаха до заключение, че може да е вярно. И ето какво решиха — на следващия ден да продължат по пътя, определен от западния вятър, а по здрач да се посъветват пак, като преценят всички знамения. Четиримата се върнаха по местата си и се заеха със задачите си. Тероро обаче остана сам на носа и докато изтичаха последните минути на нощта, продължи да проучва странната звезда. Постепенно в ума му се роди нова мисъл, най-напред колеблива като барабан, който бие надалече, после все по-настойчива.

„Ако тази нова звезда е постоянна, започна той разсъжденията си. Ако тя наистина виси там нощ подир нощ и час след час… Може би всяка звезда в новите небеса се свързва с нея по определен начин…“ Загуби нишката на мисълта си и започна отново. „Ако тази звезда е неподвижна, тя трябва да виси на определено разстояние от хоризонта… Не, това не е вярно. Мисля, че за всеки остров тази постоянна звезда трябва да виси на определено разстояние… Да вземем Таити. Знаем точно кои звезди висят над Таити във всеки час на нощта и всяка нощ от годината. Ако тази постоянна звезда…“

Тероро пак не успя да свърже нишката на мисълта си, но чувстваше, че боговете искат да им разкрият някакъв свой велик замисъл, затова обгърна с ръка мачтата на Тейн и се съсредоточи изцяло върху новата звезда.

„Ако тя виси там вечно, значи всеки остров е свързан по някакъв начин с нея. Ето защо, щом видиш на каква височина е звездата, ще знаеш точно колко на север и колко на юг трябва да плаваш, за да намериш своя остров. Ако виждаш звездата, ще знаеш това! Ще го знаеш!“ Внезапно Тероро прозря със замайваща яснота цяла нова навигационна система въз основа на подаръка на Тейн, постоянната звезда. „Животът на мореплавателите в тези води трябва да е сладък“, помисли си той. Доловил беше, че северните моряци имат нещо, което южните нямат — звезда, от която можеха да разберат с един поглед на каква ширина се намират.

— Небесата са постоянни! — извика той на себе си. — И аз ще съм свободен да се движа под тях. — Погледна щастлив на запад, където Малките очи примигваха преди зазоряване, и им пошепна: — Новата земя, към която ни водите, трябва наистина да е чудесна, щом се намира сред такъв подреден океан и под такова подредено небе.

До края на пътешествието, през ужасните дни, които ги очакваха, от всички в кануто единствен Тероро не изпитваше страх. Той се чувстваше сигурен. Беше спокоен, защото бе убеден, че Тейн не би окачил тази постоянна звезда на мястото й, ако нямаше някаква висша цел, а той, Тероро, я бе разгадал. Досега с нищо не бе показал, че заслужава името си Мозъка. Безспорно никога не би могъл да стане учен жрец като чичо си Тупуна, за което трябваше да се съжалява, тъй като имаха нужда от жреци. Не проявяваше и политическата мъдрост на брат си. Но в тази нощ той доказа, че може да прави нещо, което не бе по силите на нито един от спътниците му — да вижда реалностите, заложени във вселената, и да извлича от тях нови идеи, а не съществуваше ум, способен да постигне нещо по-велико. На прозрението, до което стигна Тероро през тази нощ, щеше да се основава в бъдеще навигацията на островите, към които отиваха, и да се определя местоположението им в океана. Изпълнен с радост от откритието си, Тероро имаше желание да запее, но не беше поет.

Ала в този победоносен миг той почувства и една празнота, която го измъчваше от много дни и която очевидно нямаше да се запълни. Когато най-сетне схвана значението на постоянната звезда, изпита нужда да обсъди идеята си с Марама, но нея я нямаше, а да говори по такъв въпрос с Техани бе безсмислено. Марама би схванала мисълта му веднага, а красивата малка Техани би погледнала към небето и би попитала: „Каква звезда?“. Странно бе как последният вик на Марама продължаваше да звучи в ушите на Тероро: „Аз съм кануто!“. И по някакъв необясним начин тя наистина беше; беше духът, който движи кануто напред. Тероро често виждаше нейното тъжно лице пред себе си над вълните, а когато „Чакай западния вятър“ се понасяше стремително край това видение във водата, Марама се усмихваше на отминаващото кану и Тероро усещаше, че всичко е наред.

Навлязоха в зоната на мъчителното безветрие. Слънцето ги изгаряше през деня, а нощем звездите им се присмиваха, че няма дъжд. Сега не забелязваха и далечни бури с примамлива надежда за дъжд. Знаеха, че няма да завали.

Тероро нареждаше на Мато и Па, двамата най-силни гребци, да не работят едновременно. Също така, който гребеше един час в дясното корито, от което се преуморяваха мускулите на лявото рамо, сменяше мястото си с гребец от лявото корито, за да използва силата на дясното си рамо. След всяка смяна шестима мъже оставаха без сили и отиваха да си починат. Но кануто се движеше напред непрестанно.

От време на време по-яките жени хващаха греблата и тогава смените траеха само по половин час. А в дъното на коритата занаятчиите и робите постоянно изгребваха водата, която се просмукваше през пролуките на местата, където бяха скрепени отделните парчета дърво.

По ирония на съдбата, която всички забелязваха, в бурята, когато имаше изобилна прясна вода, главно платната движеха кануто, те вършеха работата.

А сега, когато мъжете се потяха и се напрягаха безкрайно да гребат, нямаше вода. Кралят заповядваше тя да се раздава на все по-малки порции, така че колкото по-усилено работеха мъжете, толкова по-малко вода пиеха.

Жените почти не получаваха вода и страдаха ужасно, а робите бяха на прага на смъртта. Особено жестока бе участта на земеделците, които отваряха нежно зурлите на свинете и капваха по малко вода в устите им, за да не умрат, макар че те самите имаха по-голяма нужда от тази течност. Но смъртта на един земеделец можеше да се понесе, докато смъртта на една свиня щеше да е пагубна.

И все пак кануто се носеше напред. Нощем Тероро, с напукани от жажда устни, слагаше на платформата близо до носа половин кокосов орех, пълен с чиста морска вода, улавяше в него отражението на постоянната звезда и като го наблюдаваше, държеше верен курс.

Щом се разсъмнеше, червенооката Теура, с вече съвсем изсушено от слънцето старческо тяло, сядаше в палещата жега и се мъчеше да гадае знаменията. Час подир час си мърмореше: „Какво ще ни донесе дъжд?“ Полетът на птиците би могъл да покаже къде имаше острови и вода, но никакви птици не прелитаха. „Разкъсани червени облаци по източното небе носят дъжд, това е сигурно“, спомняше си тя, но облаци нямаше. През нощта луната беше пълна, блестяща като лъскава мидена черупка, ала когато огледа небесното светило, не видя около него пръстен — нямаше знак за буря. „Ако излезе вятър, той може да донесе буря“, мърмореше си тя, но нямаше и вятър. Теура много пъти напяваше:

Издигни се, издигни се, голяма вълна от Таити;

духай, духай, силни ветре от Муреа.

Но в тези нови морета призивите й бяха безсилни.

Безмилостната жега продължаваше ден след ден. По-голяма горещина никой в кануто не бе преживявал. На седемнадесетия ден една от жените умря и когато предадоха тялото й за вечна грижа на Таароа, бога на тайнствените дълбини, мъжете, които трябваше да бъдат нейни съпрузи, заплакаха. През цялото кану премина копнеж за дъжд, за хладните долини на Бора Бора и не бе изненадващо, че мнозина взеха да съжаляват, задето са тръгнали на това пътешествие.

Горещи нощи следваха палещите дни; единственото живо нещо в кануто сякаш бе танцуващата нова звезда, която подскачаше в чашата от кокосов орех на Тероро. Най-сетне в една късна нощ навигаторът, докато наблюдаваше своята звезда, забеляза на осветения от луната хоризонт повей на буря. Отначало беше слаб и трептящ и Мато прошепна:

— Дъжд ли е това?

Тероро не отговори веднага, после мощният му вик проехтя в нощта:

— Дъжд!

Тръстиковата къща се изпразни. Заспалите гребци се събудиха и се загледаха в облака, който скри луната. Надигна се вятър и в звездната светлина се виждаше, че морето е леко замъглено. Навярно бурята бе силна, не само минаващ вихър. Заслужаваше си да се догони и всички загребаха с настървение. Които нямаха весла, използваха ръцете си и дори кралят, обезумял от надежда, издърпа кофата за отводняване от един роб и загреба с нея.

С какво отчаяние работеха и как мъчително бурята им избягваше! До края на нощта кануто се носеше все тъй бързо, докато мъжете, преследвайки я, започнаха да падат от жажда и изтощение. Но не можаха да я стигнат. Когато огненият ден изгря и прогони облаците обратно към хоризонта и зад него, страшна мъка завладя кануто. Гребците, изнемощели в напразното преследване, лежаха отпуснати и оставяха слънцето да ги изгаря. Тероро беше безсилен. Старата Теура почти умираше, а свинете квичаха жално в безводната жега.

Само кралят действаше. Седнал с кръстосани крака върху рогозката си, той не преставаше да се моли.

— Велики Тейн, ти винаги си бил щедър към нас. Давал си ни изобилно таро и плодове от хлебното дърво. Ти угояваше свинете ни и вкарваше птици в капаните ни. Аз съм ти благодарен, Тейн. Аз съм ти верен. Предпочитам тебе пред всички други богове. — Дълго нарежда така, облян в гореща пот — напомняше на божеството за техните близки и плодотворни връзки в миналото. После, от дълбините на отчаянието си, извика умолително: — Тейн, донеси ни дъжд!

Червенооката Теура, седнала малко по-напред, чу молитвите на краля и се довлече при него. Донесе му обаче не увереност, а ужас, защото прошепна:

— Племеннико, грешката е моя.

— Какво си направила? — с пресъхнало гърло попита кралят.

— Две нощи преди да напуснем Бора Бора, сънувах сън, но не му обърнах внимание. Един глас ми извика: „Теура, ти ме забрави“.

— Какво? — задъха се кралят и стисна сухата ръка на леля си. — И аз сънувах такъв сън.

— Глас, който вика „Ти ме забрави“! И твоят сън ли беше същият?

— Не — промълви кралят. — Сънувах две звезди, претърсваха небесата, диреха нещо, което съм пропуснал да сложа в кануто.

— Затова ли разви всички вързопи?

— Да.

— И не откри какво липсва?

— Не.

Мъдреците — кралят и старицата — от които сега зависеше успехът на пътешествието, седяха обезверени.

— Какво сме забравили? — чудеха се те.

Гледаха се в мрачно отчаяние, без да намерят отговора. Затова Теура, с очи, възпалени от взиране в безмилостното слънце, излезе на замрялата платформа и започна да се моли за знамения. Когато се бе отдала всецяло на това свое задължение, голямата синя акула се приближи до кануто и пошепна:

— Теура, страх ли те е, че ще умреш?

— Не се боя за себе си — отвърна тя спокойно. — Аз съм стара. Но моите двама племенници… Не можеш ли да направиш нещо за тях, Мано?

— Ти не наблюдаваш хоризонта — упрекна я акулата.

— Къде?

— Наляво.

Тя вдигна очи и видя облак, после някакво смущение накъдри посивялото море, а в далечината се показа буря и дъжд.

— О, Мано — прошепна Теура, която не смееше да вярва на очите си. — Към нас ли идва дъждът?

— Гледай, Теура! — засмя се голямата синя акула.

— И преди няколко дни небето беше такова — прошепна тя.

— Слушай мене този път — извика синият звяр, подскочи и се гмурна във водата — нейният личен бог, нейното спасение.

— Дъжд! Дъжд! — с див глас изкрещя Теура.

Всички изскочиха от тръстиковата къща, събудиха се и заспалите дълбоко и видяха, че към тях се носи буря.

— Дъжд! — мърмореха мъже и жени и гледаха как той се приближава през океана.

— Дъждът идва! — провикна се Таматоа. — Молитвите ни са чути.

Старата Теура се смееше като луда, благодатната вода се стичаше по лицето й, а в сърцето на бурята тя виждаше своя собствен бог, Мано, чиито сини перки режеха вълните.

Като по заповед, почти мъртвите пътешественици започнаха да хвърлят дрехите си, препаски от тапа и мидени черупки, докато останаха съвсем голи в божествената буря, пиеха я с очи, с изранените си подмишници, с напуканите си устни. Вятърът виеше, дъждът се усили, а голите мъже и жени от Бора Бора продължаваха да ликуват под обливащия ги порой. Платната на кануто паднаха и мачтата на Таароа едва не се откъсна; кучетата скимтяха, но хората в кануто пълнеха устата си с вода и се прегръщаха. Бурята не секна и през нощта. Кануто сякаш щеше да се разпадне, но никой не искаше бурята да спре. Бореха се с нея, пиеха я, миеха изнурените си тела и се носеха към сърцето на бурята. Когато наближи утрото, хората, изтощени от радост, забелязаха, че облаците се разкъсват, после видяха, че се намират почти под Седемте малки очи. Вече знаеха, че трябва да плават с източния вятър, който бе довел бурята. Земята, която търсеха, лежеше някъде на запад.

* * *

Поеха дълъг път, тласкани от вятъра. Движеха се с източния вятър около две хиляди мили, като повечето дни изминаваха по сто и петдесет мили. Сега постоянната звезда оставаше почти на една и съща височина над хоризонта, вдясно от кануто, което се придържаше недалеч от светлата пътека на Малките очи. По залез Тероро наклоняваше чашата си от кокосов орех назад, за да улови ярката звезда близо до Малките очи, когато те изгряваха от изток. После, щом съзвездието, наречено от хората в пустините Орел, залязваше на запад, Тероро се ръководеше от ярката звезда. Направляваше кануто така, че тя да бъде отпред, а Малките очи отзад, и винаги поддържаше курса си.

Ограниченията, за които крал Таматоа бе настоявал от самото начало, сега, когато изминаваха отсечката на запад, се оказаха спасителни, защото храната бе намаляла застрашително, а по неизвестна причина изобилната риба в тези чужди води не кълвеше. Тупуна обясняваше, че сега живеят под влиянието на постоянната звезда, а техните рибарски куки не били съобразени с новите условия. Всички жени и мъжете, които не бяха заети с гребане, държаха постоянно дълги и къси въдици в морето, но напразно.

Имаха още малко кокосови орехи и плодове от хлебно дърво, ала нямаха таро. Дори свинете, които бяха абсолютно необходими за успеха на пътешествието, се измъчваха от глад. В това бедствено положение тридесетимата гребци, които работеха непрестанно, показваха учудваща издръжливост. Стомасите им отдавна се бяха свили като малки твърди юмруци под стегнатите коремни мускули. Яките им рамене, без следа от тлъстина по тях след почти едномесечното усилно гребане, събираха енергия неизвестно откъде, от нищо. Почти без храна и без достатъчно вода, мъжете не се изпотяваха много. Със зачервени от слънцето очи те постоянно се взираха в хоризонта в очакване на знамения. Първа обаче видя един много важен знак старата Теура. На двадесет и седмата сутрин тя забеляза във водата малко парче, откъснато от някакво далечно дърво. Тероро нетърпеливо насочи кануто към него. Изтеглиха го на борда и откриха, че съдържа четири земни червея, които дадоха на изненаданите кокошки.

— Това парче е било в океана по-малко от десет дни — обяви Теура.

Тъй като кануто можеше да се движи пет-шест пъти по-бързо от носен по вълните клон, вероятно бе да са близо до земя. Теура се съсредоточи дълбоко, за да може да долавя всяко знамение и да го разгадава с помощта на стари молитви.

Но не старите напеви спасиха „Чакай западния вятър“, а Мато, опитният мореплавател. В един късен следобед той забеляза в далечината ято птици, което се бе устремило право на запад.

— Пред нас има земя. Към нея летят птиците! — извика той.

Тупуна и Тероро се съгласиха, а когато няколко часа по-късно изгряха звездите, с радост откриха, че Седемте малки очи потвърждават предположението им — краят на пътешествието наближаваше.

— Още няколко дни — с надежда обяви Тероро.

Два дни по-късно Мато, премалял от глад, отново забеляза птица. Тя имаше особено значение, тъй като беше бял рибояд, на около двадесет метра над водата. Птицата внезапно разпери криле, наведе глава към вълните и се спусна като камък в океана. Можеше да се допусне, че от удара черепът й се е разбил, но по чудо бе оцелял. След миг птицата излетя нагоре, стиснала в човката си риба. Умело напъха храната в гърлото си и пак се гмурна главоломно.

— Приближаваме земя, няма съмнение! — възвести Мато.

Но мнозина на платформата гледаха към рибояда не като към вестител на суша, а като към щастливец, който знае как да си улови риба.

В ранното утро на двадесет и деветия ден видяха единадесет големи черни птици с красиви раздвоени опашки. Излетели бяха от своя остров, някъде зад хоризонта, да си търсят храна. Тероро с удоволствие забеляза, че те идваха от посоката, в която той водеше кануто. Налетяха върху няколко гмуркащи се бели рибояди и щом те се издигнаха с улов в човките, птиците с раздвоените опашки ги нападнаха, принудиха ги да изпуснат рибите, които налапаха още във въздуха, и отлетяха. Тези птици показваха, че земята трябва да е на не повече от шестдесет мили. Това се потвърди от съвместното наблюдение на Теура и Тупуна, че вълните се носят по особен начин, който подсказваше, че недалеч западното течение на океана се блъска в риф. Рифът връщаше назад отбитите вълни, които се врязваха в нормалното водно течение. За нещастие тежки облаци скриваха западния хоризонт, навлизаха и в океана, затова никой не можеше да разбере къде точно се намира островът.

— Не се безпокойте — наставляваше ги Теура. — Когато облаците се вдигнат, наблюдавайте долната им страна. Ще видите, че по залез тя позеленява над острова. Отражение от лагуната.

Теура бе така убедена, че се приближават към някой малък остров с лагуна като Бора Бора, та си избра място, откъдето й се струваше, че се носи ехото на вълните, и непрестанно гледаше в него.

Както бе очаквала, надвечер облаците взеха да се разпръсват и Теура първа зърна новия остров, който се издигаше пред тях. Задъхана извика:

— О, велики Тейн! Какво е това?

— Гледайте! Гледайте! — крещеше Тероро.

Пред очите им, отстъпил от океана като някакво невиждано чудовище, се открояваше огромен планински масив, какъвто никой не би могъл да си представи. Върхът му беше странно бял и се извисяваше величествено в залеза.

— Каква земя намерихме! — прошепна Тероро.

— Това е земята на Тейн! — обяви крал Таматоа шепнешком. — Достига до самото небе.

При вида на тази чиста, прекрасна планина всички в кануто замълчаха почтително, а Па извика:

— Погледнете! Тя пуши!

Когато се спусна нощта, последното, което мъжете от Бора Бора видяха, бе една гигантска планина, увиснала в небето, от чийто връх излизаше пушек.

Видението преследваше пътешествениците, защото знаеха, че това трябва да е някакво голямо знамение. В тихите нощни часове старата Теура сънува сън и се събуди с вик. Кралят бързо се отправи към нея, а тя прошепна:

— Знам какво сме забравили.

Старицата отиде с племенника си в задната част на платформата, където никой не можеше да ги чуе, и му довери:

— Сънят ми се повтори. Пак долових същото: „Вие ме забравихте“. Но този път разпознах гласа. Забравихме една богиня, която трябваше да вземем с нас.

Сърцето на крал Таматоа се сви болезнено и той попита:

— Коя?

Знаеше, че ако някоя богиня се чувства оскърбена, тя няма да се спре пред нищо, за да си отмъсти. Възможностите й бяха неограничени.

— Беше гласът на Пере, древната богиня на Бора Бора — отвърна старицата. — Кажи ми, племеннико, край блуждаещите звезди, които си сънувал да търсят нещо по небето, нямаше ли огнени точки?

Кралят се опита да си припомни своя пророчески сън и успя да го възстанови с голяма яснота.

— Имаше огнени точки — потвърди Таматоа. — Бяха сред северните звезди.

Извикаха Тупуна и му разказаха неприятния сън на жена му, а той се съгласи, че навярно богинята Пере е искала да дойде на пътешествието. Тогава племенникът му попита:

— Коя е Пере?

— В старо време на нашия остров Бора Бора имало планини, които пушели — обясни жрецът, загледан в тънкия сърп на умиращата луна, който изгряваше на изток. — Пере е била богинята на пламъка, от който зависел животът ни. Но пламъкът загаснал и ние смятахме, че Пере ни е напуснала, затова престанахме да отдаваме почит на нейния червен камък, който се пази в храма.

— Бях забравила Пере — призна Теура. — Иначе щях да разпозная гласа й. Но през нощта, когато видях димящата планина, аз си спомних за нея.

— Тя сърдита ли ни е? — попита кралят.

— Да — заяви Теура. — Ала Тейн и Таароа са с нас и те ще ни закрилят.

Старите гадатели се върнаха по местата си и кралят остана сам в сянката на своята нова земя, която едва се виждаше на слабата лунна светлина. Беше обезпокоен, че положи толкова грижи, за да задоволи боговете, но въпреки всичко не успя. Човек можеше да изучава знаменията, да подчинява волята си на тях, да живее само според заповедите на боговете. Ала винаги се оказваше, че е допуснал дребен пропуск. Старицата не бе познала гласа на една богиня и сега над цялото им начинание бе надвиснала опасност. Таматоа знаеше камъка на Пере. Бяха го запазили в храма по неизвестни причини, но бяха забравили името и предназначението му. Вече дори не го обличаха в пера. Толкова просто щеше да е да вземат камъка, ала не бе допускал, че това е нужно. Затова сега зависеха от милостта на една отмъстителна богиня, която се чувстваше оскърбена, още повече че го бе предупредила. Кралят удряше юмруци в подпорите на тръстиковата колиба и викаше:

— Защо никога не можем да свършим нещо както трябва?

Ако Таматоа бе озадачен от пристигането в новата земя, други пътници бяха ужасени. В задната част на лявото корито робите, сгушени в тъмнината, си шепнеха. Четиримата мъже казваха на двете жени, че са ги обичали и че се надяват да са бременни и да родят деца, макар че и децата щяха да бъдат роби. Припомняха си малкото добри дни, преживени на Бора Бора, паметните мигове, в които случайно бяха попадали на избягало кралско прасе и го бяха изяждали тайно, защото, ако някой бе узнал, щяха незабавно да ги убият; или дните, когато високопоставените първенци отсъстваха от острова и те бяха дишали свободно. В избледняващия нощен мрак, който щеше да бъде последван от ден на ужаса, те си шепнеха за любов, за човешка привързаност и за изгубени надежди. Защото четиримата мъже знаеха, че щом кануто стигне до бряг, ще се изгради храм, а щом изкопаеха дупките за четирите стълба в ъглите, дълбоки и големи дупки, във всяка от тях щяха да заровят жив по един от тях, за да може неговият дух да поддържа завинаги храма. Обречените мъже вече чувстваха мириса на пръстта в ноздрите си; усещаха тежестта на свещения стълб върху тялото си; те вече виждаха смъртта.

Двете жени, които скоро щяха да бъдат изоставени, предвкусваха още по-тежко наказание, защото бяха обикнали четиримата мъже. Знаеха колко нежни бяха с жените, колко добри с децата и как ги радваше красотата на света. Скоро без никаква доказуема причина мъжете щяха да бъдат принесени в жертва. Тогава жените щяха да живеят в края на селото и ако вече бяха бременни с мъжки рожби, синовете им щяха да бъдат хвърлени пред носовете на лодките, за да се освети дървото, и телата им разкъсани на парчета. Ако пък не бяха бременни, в тъмни нощи мъже със закрити лица щяха да нахлуват грубо в колибите за роби, да спят с жените и да си отиват, защото станеше ли известно, че някой от вождовете е бил с робиня, щяха да го накажат. Но всички вождове общуваха с робините. А когато от това общуване се родяха деца, те също щяха да бъдат роби. Щом децата пораснеха и станеха мъже, бяха обречени да бъдат разкъсани на парчета под лодките или закачени над олтарите на боговете. Ако пък се превърнеха в хубави жени, нощем щяха да ги изнасилват непознати мъже. И този цикъл щеше да продължава вечно, защото те бяха роби.

В светлината на ранното утро стана ясно, че димящата планина и островът, който я крепеше, бяха много по-далеч, отколкото предполагаха. Един последен ден на глад и труд очакваше гребците. Но видимото присъствие на тяхната цел подтикваше изгладнелите мъже и когато се свечери, бяха сигурни, че на следващата сутрин дългото пътешествие ще свърши. През последната мека тропическа нощ, със сияйната планина пред очите им, гребците на „Чакай западния вятър“ продължаваха да натискат веслата ритмично и равномерно.

Пътешествието от близо пет хиляди мили бе към своя край, затова е уместно да го сравним с постиженията на пътешествениците в други краища на света. В Средиземно море потомците на гордите финикийци, които дори в дните на своята слава рядко губеха от поглед брега, сега плаваха покрай познати брегове. Понякога, и това се смяташе за голяма храброст, пресичаха своето малко море, като изминаваха около двеста мили. В Португалия мореплавателите бяха натрупали доста познания за океана, но още не бяха готови да го изследват. Щяха да се изнижат още шестстотин години, преди да открият дори близки острови като Мадейра и Азорите. Кораби бяха плавали край бреговете на Африка, но знайно бе, че да се пресече екваторът и да се изгуби от поглед Северната звезда означаваше или да намериш смъртта си във врящ казан, или да попаднеш зад ръба на света, или и двете.

В противоположния край на земята плоскодънни китайски лодки бяха плавали край бреговете на Азия и се бяха придвижвали от един до друг видим остров в южните океани, като наричаха това героизъм. Търговци от Арабия и Индия бяха предприемали значителни пътешествия, но никога много далеч от известните брегове. В още неоткритите континенти на запад от Европа никой не се бе отделял от сушата.

Само викингите в северната част на Европа показваха смелост, донякъде сравнима със смелостта на мъжете от Бора Бора. Ала дори и те още не бяха започнали дългите си пътешествия, макар че разполагаха с метал, големи кораби, тъкани платна, книги и карти.

На мъжете от Пасифика — предпазливи като Таматоа и енергични като Тероро — бе съдено да излязат срещу океана със своите възможности и да го покорят. Те нямаха нито метали, нито карти, плаваха, като се ръководеха единствено от звездите, разполагаха с въже от сенит, с изсушени корени от таро и с вяра в собствените си богове. Но тези мъже извършиха чудеса. Щяха да изминат още седем века, преди един италиански навигатор, плаващ под флага на Испания и снабден с всички съоръжения на едно напреднало общество, да се осмели да тръгне с три големи, удобни и здраво заковани кораба на пътешествие — нито тъй далечно, нито тъй опасно.

На разсъмване Тероро доближи кануто си до земя върху югоизточния бряг на голям вулканичен остров, който се бе издигнал в югоизточния край на пукнатината в океанското дъно. Когато бреговата линия се показа, пътниците я загледаха с различни чувства. С известно разочарование Тероро си мислеше: „Тук има само скали. Къде са кокосовите орехи? Къде е водата?“. Мато, който гребеше в коритото откъм земята, помисли: „Няма хлебно дърво“. Крал Таматоа разсъждаваше: „Тейн ни доведе до тази земя. Тя трябва да е добра“.

Само Тупуна съзнаваше големите проблеми, с които щяха да се сблъскат в идващите няколко часа. Разтреперан от притеснение, той си мислеше: „Децата на моите братя се готвят да стъпят на нова земя. Всичко ще зависи от следващите минути, защото е видно, че този остров е пълен с непознати богове и не бива да ги оскърбим с нищо. Но ще успея ли да предразположа всичките божества?“.

Затова той се движеше развълнуван из кануто и се мъчеше да уреди всичко така, че непознатите богове да бъдат засегнати колкото е възможно по-малко.

— Не вземайте нито един камък — предупреждаваше той. — Не отчупвайте нито едно клонче и не яжте миди. — После отиде до къщата на боговете, повика до себе си Па и му подаде един плосък камък. — Ти ще ме следваш — нареди жрецът — защото си много смел. — Нагласи върху раменете на краля наметалото му от пера, подаде на Тероро копие и вдигна в собствените си разтреперани ръце двамата богове — Тейн и Таароа.

— Сега! — извика Тупуна и кануто се опря в земята.

Първи стъпи на брега Таматоа. Щом постави крак върху пясъка, той спря, коленичи, гребна земята от отпечатъка на стъпалото си, вдигна я до устните си и я целуна много пъти.

— Тази е земята — започна той тържествено и напевно. — Тук е нашият дом. Тази земя е добра и тук ще се заселим. Тук ще се раждат децата ни. Ще донесем тук прадедите си. Ще донесем боговете си.

Зад краля, на носа на кануто, стоеше Тупуна с вдигнато към небето лице.

— Тейн, благодарим ти за благополучното пътешествие — прошепна той. После извика с пронизителен глас: — Вие, непознати богове! Вие, смели и милостиви богове, които държите този остров! Вие, добри и щедри богове на димящата планина! Вие, четирийсет богове, вие, четирийсет хиляди богове, вие, четирийсет милиона богове! Позволете ни да слезем на брега. Позволете ни да ползваме вашите съкровища, а ние ще ви почитаме. — Готвеше се да слезе на брега със собствените си богове, но мисълта, че нахлуват в нова земя, го плашеше и той извика още веднъж: — Страшни, всевиждащи богове, мога ли да сляза?

Тупуна стъпи на брега, като очакваше някакво страшно знамение, ала нищо не се случи и той се обърна към Па:

— Можеш да донесеш камъка на Бора Бора в новия му дом.

Воинът с акулското лице скочи долу с единствения траен спомен от досегашния си дом — едно парче от скала. Щом Па застана до краля, Тупуна извика:

— Сега слез ти, Тероро, с копието си.

Но когато дойде ред на Тероро да напусне кануто, той не се замисли за новите богове. Сложи двете си длани върху носа на „Чакай западния вятър“ и пошепна нежно, сякаш говореше на Марама:

— Красиво, прекрасно кану! Прости ми, че изрязах украсата ти. Ти си кралицата на океана. — И скочи на брега, за да охранява брат си в следващите съдбоносни мигове.

Тупуна остави трима воини в кануто да го пазят, а останалите се строиха в редица и оформиха тържествената процесия, която щеше да завземе острова. Начело на колоната вървеше Тупуна и приближеше ли до някоя скала, молеше бога на тази скала да му позволи да мине. Като стигна до кичур дървета, извика:

— О, боже на тези дървета, ние пристигаме тук като приятели.

Бяха извървели малко разстояние към вътрешността, когато минаващ облак изсипа върху тях ситен дъжд и Тупуна извика:

— Ние сме приети тук! Боговете ни благославят. Вижте къде свършва дъгата! Бързо!

Па, който държеше камъка на Бора Бора, първи видя къде дъгата се опира в земята, а Тупуна се провикна:

— Там ще бъде нашият храм! — И забърза към мястото, като продължаваше да вика: — Тейн, отстрани всяко зло, което витае тук, защото това ще бъде твоят храм!

Дъгата се бе опряла върху едно гостоприемно плато над океана и Таматоа заключи:

— Това знамение е много добро.

После той и белобрадият му чичо се заеха да дирят висока мъжка скала, тъй като и двамата знаеха, че земята е женска и следователно замърсена, но твърдите скали от непромокаем камък бяха мъжки и следователно чисти. След дълго търсене намериха голяма щръкнала мъжка скала, която стоеше изправена над хубава, червеникава почва, и Тупуна се зарадва.

— Чудесно място за олтар!

Па постави върху тази мъжка скала плоския камък от Бора Бора и с този символичен акт новият остров бе завзет, тъй като върху плоския камък Тупуна почтително положи добрите стари богове Тейн и Таароа. После се върна при морето и напълни чаша от кокосов орех с вода, поръси с нея мястото на храма, боговете и хората, пристигнали с кануто, като пръскаше лицата им със средния пръст на дясната си ръка.

— А сега трябва да се пречистим — каза жрецът и насочи всичко живо към океана — крал, воин, свиня, кокошка и вързоп с плодове от хлебно дърво.

Всички се измиха в хладната морска вода, а след като бяха изпълнили и това задължение, една опитна жена се обади:

— Знаете ли върху какво бях стъпила? Върху стотици черупки!

Пречистените пътешественици се върнаха сред вълните и започнаха да изгребват от дъното морска храна. Изскубваха сладките охлюви от черупките им и ухилени ги мушкаха в устата си.

Когато се заситиха, Тупуна обяви:

— Сега трябва да изградим храма си.

Робите затрепериха. Старецът отведе всички обратно на платото, където той и Таматоа отбелязаха четирите свещени ъгъла на храма. Край тях натрупаха големи купища камъни, извадени от дълбоките дупки, които земеделците бяха изкопали.

Кралят даде знак на воините си да заровят четиримата треперещи роби, но Тероро се възпротиви на жертвоприношението. Застана пред робите и се замоли:

— Братко, нека не започваме живота си на новия остров с още убийства!

Изуменият Таматоа обясни:

— Храмът трябва да бъде поддържан!

— Тейн не изисква това! — настоя Тероро.

— Но нали винаги сме постъпвали така?

— А не напуснахме ли заради това Хавайки и червения Оро?

— Там беше Оро — възрази кралят. — А тук е Тейн.

— Братко! Моля те! Не разрешавай убийствата! — И като си припомни как най-добрите му хора бяха пожертвани, добави: — Попитай мъжете!

Но Таматоа не беше съгласен такъв въпрос да се решава с гласуване. Той засягаше личните му отношения с боговете; навярно от следващите минути зависеше крайният резултат от пътешествието.

— Думите ти не идват навреме — упорито заяви той.

Тупуна подкрепи краля, като замърмори сърдито:

— Открай време храмовете се поддържат от хора.

— Закопайте робите! — нареди Таматоа.

Ала Тероро отново простря ръце пред тях и извика:

— Братко, не прави това! — После му хрумна нова мисъл и предложи: — Ако трябва да принесем жертва на Тейн, нека пожертваме мъжката свиня.

За миг предложението изглеждаше приемливо — всички знаеха, че Тейн най-много обича да му се принасят в жертва прасета. Ала Тупуна го отклони:

— Трябва да запазим нереза, за да отгледаме още свине.

С това всички се съгласиха. Но Тероро, който гореше от желание да започнат новия си живот както трябва, се провикна:

— Чакайте! Някога, когато нямахме свине, принасяхме в жертва на Тейн рибата улуа, човека на морето!

Таматоа потърси с поглед потвърждение от чичо си и старецът кимна.

— Боговете приемат улуа, човека на морето — призна той.

— Почакайте половин час — помоли Тероро, взе шестимата най-добри рибари, отидоха на рифа и хвърлиха въдиците си. — Таароа, бог на морето и на рибите, които живеят в него, прати ни улуа, за да спасим живота на хора!

Уловиха осем риби, по две за всеки ъгъл, и се върнаха на платото. Като видя големите и красиви риби, Таматоа обяви:

— За трите ъгъла ще използваме улуа, човека на морето. Но за най-важния ще използваме човек.

— Моля те… — започна пак Тероро.

Този път кралят се разгневи.

— Млъкни! Ти имаш власт над кануто, ала аз имам власт над храма. Какво ще каже Тейн, ако му откажем това, което му се полага?

С натежало сърце Тероро напусна мястото за храма, защото не искаше да бъде съучастник в онова, което щеше да се случи. Безразлично му беше дали жрецът и кралят ще се сговорят да го убият за непокорството му, или ще му простят. Седна на една отдалечена скала и с горчивина си помисли: „Бягаме от злото, а го носим със себе си“.

— Закопайте рибите — нареди кралят на Мато и след като те бяха заровени в трите дупки, заповяда: — Мато, доведи един от робите.

Воинът отиде при шестимата роби, сгушени отделно, и откровено им каза:

— Кралят ме изпраща да изберете един от вас, за да бъде духът на храма.

Робите бяха доволни, че само един ще трябва да умре, но беше мъчително сами да направят избора. Спогледаха се и се запитаха:

— Кой от нас ще умре за господарите ни?

И шестимата плачеха. Най-сетне оня, който бе по-главен сред тях, посочи едного.

— Може би ти ще отидеш.

Посоченият роб си пое дъх и напрегна волята си, за да понесе предстоящото изпитание. Най-напред пристъпи до по-главния, който го бе назовал, и потри носа си в неговия, което означаваше, че отива на смърт без омраза. После повтори жеста и с останалите двама мъже, като на всеки поотделно каза:

— По-добре е, че от нас двамата аз трябва да умра. Щом се налага да изберем между тебе и мене, скъпи приятелю, нека бъда аз.

Но когато се приближи до втората жена, която обичаше, и за последен път печално потърка нос в нейния, той не можа да продума и се отправи веднага към дупката. Хвърлиха го вътре и над ямата заваляха теацки камъни. После отъпкаха земята над и около мястото, където робът безмълвно бе посрещнал мрачната си смърт.

Когато приключиха с освещаването на храма и от боговете отново бе заструила манна върху крал Таматоа, за да може да изпълнява своите кралски задължения, Тупуна организира втората си експедиция. Остави само четирима мъже да пазят кануто и животните, а другите поведе навътре в острова, за да търсят храна. Експедицията не бе много успешна, тъй като почти нямаше храна. Намериха една папрат, чиято сърцевина, макар и да не бе вкусна, можеше да се яде. Тупуна веднага занарежда:

— О, свещени боже на тази сладка папрат, ние сме гладни. Позволи ни да вземем стеблото, а корените ще оставим, за да порасне отново.

Попаднаха на дърво, което бе по-високо от всички дървета в Бора Бора, и Па забеляза:

— От такова дърво може да се построи цяла къща.

Затова Тупуна почтително се помоли:

— Мощно дърво, имаме нужда от тебе, за да построим къща. Молим те, позволи ни да си послужим с твоята сила. Виж, до корените ти поставям една тлъста риба улуа, за да я изядеш. А когато се нахраниш, може ли да дойдем и да те използваме, за да си направим къща?

Пътешествениците наистина почти не намериха храна, затова пък откриха нещо много важно — една суха пещера високо над океана. До входа й Тупуна зарови последната риба и се помоли:

— Богове на тази пещера, молим ви, изгонете всички тъмни сили, които сте скрили тук. Позволете ми да поръся свещена вода, за да се освети това място. — После влезе вътре и извика: — Тук ще бъде нашият дом.

В този миг откъм брега се дочу бурен смях. Там бяха пуснали прасетата на свобода, а старият нерез още имаше „морски крака“, защото правеше няколко стъпки, чакаше лодката да се надигне под него, приготвяше краката си да посрещне височината, после падаше със зурлата напред в пясъка. Замаян, нерезът грухтеше силно и пак нагласяше неустойчивите си крака за следващото издигане и пак се заравяше с главата надолу. Наблюдателите се заливаха от смях, забравили неизвестните изпитания, които ги очакваха, защото разяреното животно им бе върнало лекарството на смеха. Затова, когато Тупуна извика: „Пренесете всичко в пещерата!“, те се отзоваха на драго сърце.

В труд забравиха опасността, която ги заплашваше, тъй като в новия им дом можеше да няма храна.

Но когато стигнаха до пещерата с товарите си, двама земеделци съобщиха, че на острова е пълно с птици, добри птици. Сякаш за да докажат това твърдение, над главите им прелетяха наредени в редица речни рибарки, които се хранят с чиста, сладководна риба и като се опекат, имат чудесен вкус на пиле и на риба едновременно. Като погледна птиците, Таматоа се усмихна:

— Тейн не би ни довел тук, ако нямаше храна. Може да не е същата, с която сме свикнали, но има храна. Трябва само да я намерим.

Сега, когато храмът бе издигнат и боговете прибрани в своя дом, когато голямото кану бе изтеглено на брега, а всички ценности пренесени в пещерата, изгладнелите мъже, вече завършили дългото си пътешествие, взеха да гледат към жените си. Започнаха една по една да отвеждат в храстите измършавелите, но красиви жени с дълги черни коси и да ги любят, като по този начин се осъществяваха странни общи бракове и се слагаше начало на нов живот на този остров.

Ала най-хубавата сред жените не можеше да намери своя мъж, защото Тероро тъгуваше край морето, мислеше за принесения в жертва роб и мрачното предзнаменование, каквото тази жертва можеше да се окаже за острова.

Техани напусна пещерата и се отправи към морето, като напразно викаше:

— Тероро, Тероро!

Чу я Мато, който нямаше жена, а докато пътуваха на север, бе седял близо до Техани, бе я виждал при различно осветление и бе оценил красотата й. Той затича през горите и уж случайно я срещна на брега.

— Не можеш ли да намериш Тероро? — попита той нехайно.

— Не.

— Сигурно има важна работа.

— Къде?

— Не знам. Може би…

Той улови Техани за ръка и се опита да я поведе към дърветата, сред които бе тичал, но тя се отскубна.

— Не! Аз съм дъщеря на вожд и жена на вожд.

— Ти жена ли си на Тероро? — закачи я Мато.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя и дългата й коса се разлюля над нежните й гърди, когато извърна рязко глава.

— Седях много близо до теб, докато пътувахме. Тероро никога не мислеше за теб, Техани, но аз мислех.

Мато взе ръката й, а този път тя не се отдръпна от едрия млад вожд, защото знаеше, че той казва истината.

— Много съм самотна — призна тя.

— Знаеш ли какво си мисля, Техани? Ти никога няма да бъдеш жена на Тероро. Мисля, че той жадува за старата си жена Марама.

Тъй като Техани споделяше това подозрение, изпита признателност и силно влечение към Мато. Позволи му да я отведе в тъмния гъстак далеч от брега и да свали полата й от листа. Гола, тя се загледа в него и почувства колко страстно желае този млад мъж, който не я отхвърляше. А той, видял за първи път прекрасното й тяло, макар и поотслабнало от пътуването, изпита тъга, че такава девойка може да бъде дадена на мъж, който не я желае. Грабна я и прошепна:

— Ти си моята жена, Техани.

Но когато усети тялото му до своето и чу думите му, Техани се уплаши, защото знаеше, че не е негова жена. Отскубна се и затича обратно към брега, като оправяше полата си по пътя. Преди Мато да успее да я настигне, тя видя Тероро и се спусна към него, като му извика смутено:

— Трябва да се помириш с брат си!

И поведе съпруга си назад по крайбрежната ивица покрай Мато, който стоеше и я наблюдаваше с горчивина, към платото, където крал Таматоа оглеждаше недовършения храм. В началото никой от братята не проговори, но Тероро погледна над рамото на краля, видя зловещите камъни, струпани върху прясно отъпканата земя, и макар да бе ужасен, неохотно продума:

— Добър е храмът, братко. По-нататък ще построим по-хубав.

Кралят кимна, а Техани с дългите коси и блестящите очи отведе изумения си съпруг в тъмните сенки, макар сърцето й да знаеше, че друг мъж би трябвало да я придружи.

Сексуалният живот на краля бе от изключително значение и не можеше да се води на тъмно и на скрити полянки. Затова на следния ден, когато рибарите се бяха върнали от първия си богат улов, а жените бяха сварили изсъхналите плодове от панданово дърво, Тупуна съобщи, че жена му Теура е обявила този ден от месеца за подходящ и че техният крал Таматоа следобед ще легне със своята съпруга Натабу. Сериозната и царствена жена тогава бе доведена изпод голямото дърво, където седеше в усамотение, и там започнаха да издигат временна шатра. Правеха я от отсечени млади дръвчета, които забиваха в земята, и според древния обичай ги покриваха с най-свещена тапа.

Когато шатрата бе готова, Тупуна благослови невъзмутимата Натабу, която рядко говореше, но биваше смятана поради странна комбинация от знамения и благоприятни обстоятелства за най-святата от всички пристигнали на острова. После Тупуна я въведе в брачното помещение и я положи, както изискваше древният обичай, върху изплетени рогозки. След това бе благословен кралят, а преселниците, включително петимата роби, заобиколиха шатрата и подхванаха песнопения. След молитвите и благословиите на всички присъстващи кралят бе въведен в свещената шатра от жреца и прикрит зад спусната надолу тапа. В този момент молитвите се извисиха истерично.

Жената, с която бе легнал кралят, беше собствената му сестра Натабу. Още в древността на островите бяха открили, че за да може един крал да създаде достоен наследник за трона, наследник с най-добро и най-свещено потекло, той трябва да се съвкупи със своя кръвна сестра. Макар по-късно и Таматоа, и Натабу да можеха да си изберат други брачни партньори, тяхното главно задължение беше да създадат кралско потомство, и то при спазване на най-сложните правила и под наблюдението на цялата общност.

— Нека този съюз даде плод — напяваше старата Теура, докато племенникът и племенницата й лежаха в шатрата. — Нека от него се родят силни крале и принцеси, нека те бъдат благословени и с божествена кръв.

Цялото множество се молеше:

— Нека този съюз ни даде крал.

Такива молитви бяха възнасяни към небето и в предишни случаи, когато брачната шатра бе издигана за Таматоа с надеждата, че той ще създаде потомство, но никога досега не се бяха молили с такова усърдие, защото беше изключително важно в новата земя да имат наследник с безупречно потекло. В противен случай кой би ги представлявал пред боговете, ако Таматоа умре?

В късния следобед кралят и сестра му излязоха от шатрата под погледите на всички преселници, а песнопенията продължиха. Всички се молеха и се надяваха, че в днешния щастлив ден е станало нещо добро.

След като развалиха брачната шатра и проучиха всички свързани с нея знамения, крал Таматоа бе изправен пред ново важно задължение, защото Тупуна го отведе до поляна, към която земеделците бяха отбили малък поток. Тук щеше да бъде градината с таро, на която цялата общност щеше да разчита за основната си храна. Тя вече се бе покрила с тридесетина сантиметра вода, така че дъното й тънеше в дълбока, мека кал. Крал Таматоа застана в края на градината, откъдето навлизаха водите на потока, и извика:

— Нека манната от моето тяло мине през краката ми и благослови тази градина!

После нагази до колене в калната вода и започна да отъпква земята. Към него се присъединиха Тупуна, Тероро, Мато и Па, мъжете с най-много манна, и с часове пристъпваха назад и напред из отредената за таро градина, като омесваха калта в наводнения участък и я даряваха с манна. Накрая Таматоа се провикна:

— Нека тази земя бъде вечно плодородна. Сега засадете таро!

Според обичаите, които датираха от две хилядолетия, хората от Бора Бора посадиха след това банани, хлебно и панданово дърво. Но с най-голямо старание засаждаха кокосовите палми, защото животът им бе свързан с това необикновено дърво по най-различни начини. Младите кокосови орехи им даваха чудесна вода, а старите — ценно течно масло или сладко мляко. С клони от кокосовата палма покриваха къщите си; твърдите черупки на орехите им служеха за чаши и съдини; влакната на черупките им даваха сенит. Стеблото на палмата им осигуряваше дървен материал за строеж и за изсичане на боговете; от ликото в короната изплитаха тъкани; изсушените тънки клонки бяха полезни за разпалване на огън; от по-острите клончета и жилките на листата си правеха стрели. Но кокосовият орех преди всичко бе храна и в речника на тия хора имаше двадесет и осем различни думи за този чудесен орех в различните му стадии на зрелост — от момента, когато съдържаше току-що появила се, подобна на желе сърцевина, която старците и болните ядяха с малки черпаци, до деня, в който се превръщаше в твърд и сладък орех.

Затова, когато посаждаха кокосов орех, слагаха до него малък октопод, който трябваше да поддържа изправена покаралата фиданка, и се молеха:

— Дано кралят е свършил добра работа днес.

След като всичко бе посадено, възникна въпросът как да се нарече островът. Воините, които не разбираха много от знамения, смятаха, че името му трябва да бъде Бора Бора. Но ги очакваше голяма изненада, защото това предложение разяри беловласия Тупуна.

— Този остров може да носи само едно име — обяви той.

— Какво? — попитаха воините.

— Хавайки.

Преселниците бяха ужасени от отговора и започнаха да се кълнат, че омразното име Хавайки никога няма да бъде дадено на новия им дом. Крал Таматоа и Тероро бяха съгласни с това. Старият жрец обаче, с развявана от вятъра бяла коса, подхвана най-дългата песен на своите предци и дори кралят не успя да го прекъсне, преди да свърши. Думите на песента бяха по-ценни от кокосови орехи, защото разкриваха цялата история на тези хора, душата им; разкриваха кои са всъщност заселниците.

— В стари времена, когато великият Тейн легнал с една богиня, се родили хората на бързите канута. Тогава те живеели в Хавайки, но не на познатия ни остров Хавайки. Те живеели в „Хавайки върху голямата земя“. Оттам бащата на бащата на бащата на крал Таматоа, четирийсет поколения назад, повел своите хора в кану и стигнали до „Хавайки, където животното е като човек“. Там живели много поколения, докато бащата на бащата на бащата на крал Таматоа, трийсет поколения назад, повел своите хора в канута до „Хавайки на Зелената лагуна“…

С безумно извисен глас Тупуна нареждаше как техните предци скитали от една земя в друга, като винаги търсели остров, на който ще намерят мир, кокосови орехи и риба. И неизменно, където и да ги отвеждали техните пламенни надежди, наричали новия си дом Хавайки. Ако новият Хавайки не бил гостоприемен, те тръгвали да дирят друг, по-добър, както правели родителите им от незапомнени времена. Така, с притчи, жрецът разказваше за миграцията на прадедите им от вътрешността на Азия до северния бряг на Нова Гвинея, през островите Самоа до далечния Таити. По-късните изследователи, възстановявайки тези пътешествия, ще открият повече от дузина поселения, наречени Хавайки, но нито едно от тях няма да отговаря по-пълно на древната мечта от острова, който сега предстоеше да бъде осветен.

— За нас има само едно име — настояваше старецът като разпален оратор. — Хавайки на многобройните богатства, Хавайки на смелите канута, Хавайки на силните богове, на неустрашимите мъже и красивите жени, Хавайки на мечтите, които ни доведоха тук през безбрежния океан, Хавайки, живял в сърцата ни от четирийсет, от петдесет, от шейсет поколения. Този остров е Хавайки!

Когато жрецът свърши, крал Таматоа, който бе забравил собствената си история, заговори тържествено:

— Този остров ще се нарича Хавайки. Ако имате лоши спомени за стария Хавайки, нека той остане като „Хавайки на червения Оро“, а нашата земя ще бъде Хавайки на Севера.

И така, островът бе назован Хавайки, последният от една дълга верига.

Едва когато Тероро, Мато, Па и още трима гребци бяха обиколили с кануто си целия Хавайки, което им отне четири дни, заселниците оцениха какъв прекрасен остров са открили.

— Има две планини, а не една — обясняваше Тероро — има високи канари и безброй птици. Към морето се спускат реки, някои от заливите са красиви като лагуната на Бора Бора.

Откровеният Па обаче обобщи наблюденията си така:

— Струва ми се, че сме избрали пещера в най-лошата част на Хавайки.

Мато унило се съгласи. Но крал Таматоа, чичо му и леля му погледнаха към новите насаждения и към храма и упорито заявиха:

— На това място сме направили своя дом.

Ала Мато и Па си помислиха: „Ако се случи нещо, ние знаем къде се намира добрата земя“.

Тогава се появи забравената. В горещия, прашен следобед Тероро бе навлязъл в гората да търси птици, а когато се обърна, за да заобиколи едно дърво, пред него застана странна жена. Тялото й беше стройно, облечена бе в тъкан, каквато Тероро не бе виждал, косата й беше особена и блестеше на слънцето. Жената, която стоеше като дива трева, беше от расата на Тероро, но все пак малко по-различна. С тъжни и укоряващи очи тя го гледаше така втренчено, че той усети — завива му се свят. Ала жената не проговори. Младият вожд хукна да бяга, което бе необичайно за него, а тя го последва. Щом той спря, и тя спря. И винаги когато той спираше, тя го гледаше с укор. Най-после жената мълчаливо се отдалечи. Тогава Тероро си възвърна малко смелост и затича след нея, но тя бе изчезнала.

Прибра се разтреперан в поселището, ала по необяснима и за самия него причина не сподели с никого какво му се бе случило. Тази нощ той не заспа, защото постоянно виждаше пред себе си дълбоките, горящи очи на жената, които се взираха в него сред мрака. На сутринта извика Мато настрани и му каза:

— Намерих птици. Хайде да идем в гората.

Двамата млади вождове тръгнаха между дърветата и Мато попита:

— Къде са птиците?

Внезапно неприветливата чудата жена застана пред тях.

— Коя е тази? — попита изуменият Мато.

— Тя ме намери и вчера. Мисля, че иска да ни каже нещо.

Ала жената не изрече нищо, само дивият й поглед сякаш криеше някакво предупреждение към младите мъже.

— Ако ние тръгнем, и тя ще тръгне с нас — предрече Тероро.

И наистина, когато воините се запровираха между дърветата, тя ги последва с раздърпана дреха и блеснали под слънцето странни коси. После изчезна.

— Къде отиде? — заозърта се Мато.

— Жено! Жено! — завика Тероро, но напразно.

Младите мъже се посъветваха дали да съобщят на другите и накрая решиха, че е нужно. Най-напред се отправиха към старата червеноока Теура.

— Сред дърветата срещнахме странна жена с особена коса…

Преди да ги изслуша, старицата започна да вие:

— Оуе, оуе! Това е Пере! Дошла е да ни унищожи.

Дотича съпругът на Теура и тя му съобщи:

— Видели са Пере, богинята на горящия огън!

А когато, дочул шума, се приближи и кралят, старата жена го предупреди:

— Забравената е дошла да ни накаже.

— Оуе! — скръбно извика кралят, защото той може би най-добре разбираше каква непростима грешка бяха допуснали — забравили бяха една богиня, която предварително ги бе предупредила, че желае да ги придружи. Таматоа реши, че всички трябва да се съберат в храма и да се молят на богинята за милост. Но не можаха да изрекат молитвата, тъй като в този миг земята силно се разтресе.

Такова нещо заселниците не бяха виждали. Червената земя на Хавайки се надигаше и спускаше, гърчеше се и се издуваше, по средата на селището се явиха пукнатини, свинете квичаха.

— О, Пере! — викаше кралят ужасен. — Пощади ни!

Молитвата му навярно бе подействала, защото земетресението спря. Изплашените до смърт пътешественици се скупчиха един до друг, за да разгадаят великото знамение.

Не успяха, защото ги очакваше друго, още по-страшно. Планината, която се издигаше високо над главите им, започна да изригва огън, във въздуха полетяха камъни. По земята взе да пада пепел, посипа главата на краля и новопосадените бананови фиданки. Пламъците изригваха през целия ден и през нощта, а долната страна на облаците, надвиснали над острова, светеше в червено, сякаш и самите те се бяха подпалили.

Това беше нощ на ужаса, страшна нощ, защото ставаше нещо невиждано и с огромна сила. Заселниците се събраха на брега, близо до „Чакай западния вятър“, като се надяваха да могат да избягат с кануто, ако и земята се подпали. Щом изригванията се усилиха, Тупуна настоя поне кралят и Натабу да се качат в лодката, за да са в безопасност, и тъкмо това се оказа спасително. Защото Тероро нареди Хиро и Па да тръгнат с кануто, а когато вече бяха на около миля навътре, осветени от горящата планина, една огромна океанска вълна се понесе към брега. Ако кануто вече не беше във водата, където е истинското му място, ударът на вълната в брега би го разрушил.

Сега водата навлезе далече в сушата, събори храма и изкорени много от насажденията, повлече със себе си една свиня, почти всички бананови стръкове и старата червеноока Теура. Богинята я бе предупредила, но тя не бе успяла да разгадае правилно съня си. Затова, когато яростното море се вряза в сушата, за да я грабне, и взе да я мята насам-натам, Теура не изпитваше страх. Предаде се изцяло на боговете и зашепна на прииждащите вълни:

— Велики Таароа, пазител на морето, ти идваш за мен и аз съм готова.

Водата я отнесе отвъд рифа, обливаха я зелени вълни, но Теура се усмихваше спокойна. Знаеше, че някъде зад кораловия риф ще срещне своя личен бог Мано, дивата синя акула.

— Мано! — извика тя. — Идвам да поговоря с теб!

И изчезна далече от земята.

Когато сред нови експлозии от пепел и пламъци се показа зората, крал Таматоа огледа пострадалото селище. Обясняваше си загубите, особено съборения храм, единствено с факта, че в три от ъглите му не бяха заровили живи роби, Тероро обаче отхвърли това обяснение.

— Наказани сме, защото забравихме най-древната си богиня и защото построихме храма на погрешно място.

Това, че погрешно бяха избрали мястото, се доказа скоро — Мато дотича с новината, че по склона на планината към селището бавно се спуска огнена стена. Десетина мъже се отправиха към дърветата, изкачиха се по тях и погледнаха, накъдето сочеше Мато. Картината, която им се разкри, беше страшна — над тях, като помиташе всички препятствия по пътя си към морето, се движеше неумолимо стена от огнени скали и разтопена лава; бушуваше, поглъщаше дървета, канари и долини.

Грозното й рило, високо повече от десет метра, не беше огнено и изглеждаше мъртво, докато не се блъснеше в някое сухо дърво и тогава като изневиделица във въздуха избухваха пламъци. От време на време дълги езици от разтопена скала се издаваха пред заплашително напредващата стена и се разливаха като вода. Ясно бе, че пълзящото чудовище скоро ще погълне новото селище.

— Ще стигне до нас утре — пресметнаха мъжете.

Тази новина не изплаши Таматоа, защото смелите думи на Тероро му бяха вдъхнали сила.

— Най-напред да се помолим за старицата Теура — заповяда той и я дари на боговете. След това продължи спокойно: — Откопайте веднага всичките ни насаждения и ги увийте внимателно, ако трябва и със собствените си дрехи. — После показа на робите как да натоварят кануто.

Когато на разстояние по-малко от пет километра, лавата започна да се стича като водопад по една ниска канара, Таматоа седя дълго, загледан в нея. Накрая съобщи:

— Тази вечер ще останем на брега и ще приготвим всичко. Сутринта ще напуснем това място. Па казва, че е намерил добра земя от западната страна.

Заселниците работиха през цялата нощ, осветени от бледите пламъци на вулкана, и призори бяха готови да отпътуват. Бяха прибрали голяма част от посевите си, спасили бяха боговете си, свинете и кануто. Побягнаха с всичко това, а когато вече се намираха в безопасност сред морето, видяха как грамадният огнен поток от лава нахлува в тяхното плато и безстрастно помита де що срещне пред себе си. Мястото на храма бе залято мигом; доскоро засадените лехи бяха погълнати; градината за таро бе обхваната от пламъци, а пещерата изчезна зад огнената стена. От платото пламтящият водопад намери дере, което водеше към морето, и като набра сила, се устреми надолу по него, за да се излее в океана. Щом попадна във водата, лавата засъска и запъшка, изхвърли нагоре стълбове от пара и започна да разбива вълните; възвестяваше шумно своя триумф и изпълваше небето с пепел. После, победена от търпеливия и сговорчив океан, лавата се спусна безшумно в тъмните му дълбини, както бе правила през последните тридесет милиона години.

Хората от Хавайки, които виждаха за първи път невероятната ярост на своята нова земя, седяха в кануто със страхопочитание и дълго наблюдаваха разрушения си дом. Но един особено силен порив на вятъра донесе от хребета на вулкана кичур коса, изскубнат от разтопената лава. Тероро успя да хване кичура, издигна го високо, за да го освети слънцето, и разбра, че е от косата на странната жена, която бе срещнал в гората.

— Това е богинята Пере — обяви той. — Идвала е не за да ни изплаши, а да ни предупреди. Но ние не я разбрахме.

Думите му вдъхнаха голяма надежда на пътниците в кануто, защото, ако богинята мислеше за тях, макар и да бяха съгрешили, значи все още поне малко ги обичаше. Значи не всичко бе загубено. Косата на Пере бе предадена на краля като знамение, което той окачи на врата на единствената останала им заплодена свиня, защото, ако животното не оцелееше и не родеше малките си, това щеше да е поличба, не по-добра от вулкана.

Така, понесли едва половината от запасите, с които бяха пристигнали, заедно с една заплодена свиня, украсена с косата на Пере, пътешествениците тръгнаха към нов дом. Па и Мато бяха направили мъдър избор, защото поведоха спътниците си около южния край на острова и после нагоре, по западния му бряг, докато намериха добра земя, с обработваема почва и с вода. Тук започна истинското заселване на Хавайки — с нови градини и с нов храм, построен без жертвоприношения. Когато свинята се опраси, кралят лично наблюдаваше малките прасета. Щом най-голямото и най-здравото порасна достатъчно, за да бъде изядено — а всяка уста вече бе зажадняла за вкуса на печено прасе — Таматоа и старият Тупуна отнесоха прасето почтително в новия храм и го принесоха в жертва на Тейн. Оттогава започна благоденствието.

* * *

Когато селището бе устроено, Тупуна предприе необходимите стъпки, за да въведе траен порядък в живота на цялата общност. Един ден каза на краля:

— Аз скоро ще последвам Теура, но преди да тръгна по дъгата, трябва да защитим живота на нашите хора. Не е добре, че мъжете скитат свободно навсякъде и живеят без никакви ограничения.

Тероро, който също слушаше, възрази:

— Имахме прекалено много ограничения в Хавайки на червения Оро. Тук би трябвало да сме свободни. Този живот ми харесва.

— За няколко месеца може да е добър и примамлив — настояваше жрецът. — Но като минат години, ако хората нямат определени закони, които да държат всекиго на мястото му, животът вече не ще е добър.

— Но ние сме на нова земя — упорстваше Тероро.

— На новата земя има още по-голяма нужда от обичаи — предупреди жрецът, а кралят го подкрепи. В разговорите, които последваха, бе уточнено какво трябва да бъде табу.

— Всеки мъж живее между по-висше създание, което му дава манна, и по-нисше, което я изсмуква от него — обясняваше Тупуна с думи, останали паметни завинаги. — Затова мъжът трябва да моли по-висшето създание да му изпраща манна и да се пази от по-нисшето, което му я краде. Ето защо нито един мъж не бива да позволява да бъде докосван от роб или роб да минава по сянката му, или да вижда храната му, защото би могъл за миг да изцеди цялата манна на мъжа, тъй като робът няма манна.

За да получи мъжът манна, той трябва да почита краля си. Знае се, че кралят единствен може да донесе манна направо от боговете. Поради това нито един мъж не бива да докосва краля, нито дрехата на краля, нито сянката на краля или по какъвто и да е начин да краде от неговата манна. Да се наруши това табу, означава смърт.

По-нататък Тупуна изброи още над петдесет забрани, които предпазват краля, за да остане той завинаги между по-висшите и по-нисшите създания — слюнката му не бива да се докосва; изпражненията му трябва да се заравят нощем на тайно място; храната му следва да се приготвя само от вождове; неговият резервоар от манна трябва да се пази; кралят е табу; той е табу.

Мъжете с манна се нуждаят от защита, за да не бъдат осквернявани от жените, които обикновено нямат манна. Тъй като мъжете са от светлината, а жените от мрака; тъй като мъжете са силни и дават, а жените са слаби и получават; тъй като мъжете са чисти, а жените нечисти; тъй като всяка нощ се доказваше, че дори и силата на най-здравия мъж може да бъде изцедена от някоя хитра жена, страшни забрани бяха наложени на жените. Те не биваше да ядат с мъжете, нито да ги виждат как ядат, нито да докосват храна, предназначена за тях, под страх от смъртно наказание. Всеки месец трябваше да прекарват лунните дни затворени в малка стаичка, под страх от смъртно наказание. Жените не биваше да ядат от добрата храна, необходима за мъжете, за да бъдат силни — нито свинско, нито прясна риба, нито кокосови орехи, под страх от смърт.

— И тъй като бананите очевидно са били създадени от боговете, за да олицетворяват мъжкото плодородие — редеше Тупуна — нито една жена не бива дори да докосва банан под страх, че ще бъде незабавно удушена.

Лунните дни, смяната на сезоните и засаждането на посевите също бяха обявени за табу. Също така и смехът в неподходящ момент, някои сексуални навици, яденето на някои риби и осмиването на богове или на знатните мъже. Храмът беше табу, каменните богове бяха табу, косата на Пере бе табу, също и отглеждането на кокосовата палма. В някои сезони дори и океанът бе табу, под страх от смърт.

Така, с одобрението на хората, които искаха обществените стъпала да бъдат определени ясно и всеки да знае мястото си, беше уточнено кое е табу и какво трябва да се прави, за да не се нарушава приетият ред. Свободният вулканичен остров, пълен с експлозивна сила, сега бе превърнат в остров на строгите забрани. И всички мъже го харесваха така повече, защото неизвестното бе станало известно.

Няма да е съвсем вярно, ако се каже, че всички мъже бяха доволни. Един от тях не беше — Тероро, по-младият брат на краля, който би трябвало да стане жрец след смъртта на Тупуна. Той бе наследил голяма святост, беше способен, макар и не много мъдър. Нямаше по-добър астроном от него и негласно бе прието, че един ден той ще бди за спазването на всяко табу.

Но на Тероро му липсваше необходимата за тази работа всеотдайност, липсваше му невъзмутимото спокойствие на краля. Тероро бе разкъсван от съмнения, свързани главно с жени. Ден след ден, като скиташе из горите, той се натъкваше на Пере с разрошената блестяща коса и дълбоко хлътнали очи. Тя не говореше, ала вървеше с него, както върви жена до мъжа, когото обича. Често след нейното появяване изригваше вулканът, но лавата се стичаше от другата страна на планината и не заплашваше порасналото селище, из което се движеха много свине, кокошки и вкусни, месести кучета. Защото Таматоа и Натабу бяха свършили добре работата си и бяха създали син.

Само Тероро не се чувстваше добре. Неведнъж, като завиеше по някоя позната пътека, пред него изникваше Пере — обидена, с поглед, който излъчваше укор, но и любов към неспокойния млад вожд. Пере не напускаше подсъзнанието му.

Но истинското му терзание не идваше от безплътната богиня, а от една истинска жена — от Марама, съпругата, която бе изоставил в Бора Бора. „Какви мъдри думи изрече тя последния ден“, мислеше си Тероро. Той още чуваше гласа й тъй ясно, както и преди една година: „Аз съм кануто!“. Струваше му се, че в тия слова се крие почти божествена мъдрост, защото тя беше кануто. Тази нейна мъдрост и кроткото й лице бяха крепили нишката на живота му. През вълни и бури тя наистина беше кануто. И за първи път тук, на далечния Хавайки, Тероро разбра как един мъж може да си спомня безнадеждно за една силна, спокойна и умна жена, която е познавал преди. Тя беше символът на живота, движението на вълните, песента на нощта. Тя оставаше в паметта му, не бе в състояние да забрави думите й. Представяше си как се полюшва полата й, как са украсени косите й. Веднъж, в Бора Бора, когато бе болен, тя бе измила пламналото му лице и той още чувстваше нейните хладни ръце.

Смаян, Тероро си спомни, че в кануто младата Техани бе правила същото. Но то бе по-различно. С по-възрастната Марама не бе изпитвал сексуалното вълнение, което бе преживявал с Техани. И все пак неговата съпруга сега терзаеше ума му. Виждаше я нощем, когато се връщаше от мълчаливите си разходки с Пере. В сънищата си чуваше гласа на Марама. И винаги когато застанеше пред „Чакай западния вятър“, съвършеното кану, виждаше Марама, защото тя бе казала: „Аз съм кануто!“. И това беше вярно.

В такова настроение една сутрин Тероро излетя от колибата си, където спеше Техани, и изтича до Мато, който бе излязъл да лови риба. Грабна ръката на изненадания вожд, завлече го в своята колиба и вдигна Техани от постелята.

— Тя е твоя жена, Мато! — извика с ненужно висок глас.

— Тероро! — проплака Техани.

— Ти вече не си моя жена! — кресна й Тероро. — Наблюдавах те на кануто. Мато не сваляше очи от тебе. Е, добре, Мато, сега тя е твоя. — С тези думи излезе навън.

След пладне с измъчена душа Тероро отиде при брат си и му каза направо:

— Аз ще се върна в Бора Бора.

Кралят не се изненада, защото бе наблюдавал брат си. Бе обсъдил със стария Тупуна новината, че той е отблъснал Техани, а и жрецът бе забелязал, че духът на Тероро е неспокоен.

— Защо трябва да се върнеш? — попита Таматоа.

— За да доведа тук Марама. Имаме нужда от повече хлебно дърво, от повече кучета и от какво ли не. Имаме нужда от повече хора.

Събраха съвет и всички се съгласиха, че едно пътешествие на юг може да е от полза, особено ако се донесат оттам храни.

— Но от кого бихме могли да се лишим тук, за да го отпратим на такова дълго пътуване? — попита Тупуна, а Тероро го увери, че може да отплава с „Чакай западния вятър“, придружен само от шестима мъже, ако сред тях са Па и Хиро.

— И аз ще отида — настояваше Мато, но Тероро изръмжа:

— Отнесохме се зле с Техани. Ти ще останеш при нея. — И отказа да вземе Мато, най-добрия си приятел.

Така пътешествието обратно бе разрешено и в селището започнаха да отделят от скромните си запаси храна за мореплавателите. Сега нямаше нито сушено таро, нито кокосови орехи, нито плодове от хлебно дърво; нямаше дълги бамбукови пръчки, в които да си носят вода. За щастие имаше малко банани, но те не можеха да се изсушават добре и не бяха трайни. Имаше в изобилие сушена риба — на нея трябваше да разчитат пътниците за изхранването си.

Когато приготвиха храната, Тероро разкри своя план. Очерта грубо върху пясъка пътя им на север и изтъкна, че кануто се бе придвижило далеч на изток, после на север и след това далеч на запад. С една смела линия той посочи накъде ще плават сега.

— Ще се движим право на юг и ще намерим острова.

— Няма да има ураганни ветрове, които да ви помагат — предупреди Тупуна.

— Ще се носим с теченията — отвърна Тероро. — И ще гребем.

В деня преди заминаването той седеше сам, когато при него дойде една жена от селото.

— На връщане, ако има място в кануто, ще донесеш ли и нещо за мене? — умолително го попита тя.

— Какво?

— Едно дете — отвърна жената.

— Чие дете?

— Все едно чие — каза тя и добави тихо: — Тъжно е да се живее на остров без деца.

— Трудно е да се доведе дете тъй далече — изтъкна Тероро и отпрати жената.

Но след малко дойде друга със същата молба.

— Защо ще носиш свине и хлебно дърво, Тероро? Сърцата ни копнеят за деца.

Тероро отпрати и нея. Ала жените отново дойдоха. Не плачеха, но с едва сдържани сълзи заговориха:

— Ние остаряваме, всички ние. Ти, кралят, Тупуна — всички. Вярно е, че тук има бебета, но ни трябват по-големи деца.

— По брега не играят деца — обади се друга. — Помниш ли как огласяха нашата лагуна?

Изведнъж Тероро си представи лагуната в Бора Бора, стотиците мургави голи деца в зелените й води и разбра защо Хавайки на Севера изглеждаше така пуст.

— Молим те — настояваха жените. — Доведи ни няколко деца.

Вечерта на отплаването — защото Тероро искаше да тръгнат, когато се виждат звездите — той довери на брат си:

— Не се връщам само за Марама. Връщам се, за да взема камъка на Пере. Мисля, че островът има нужда не само от богове, но и от богини.

По време на дългото пътуване на юг, докато гребците гладуваха и изгаряха от жажда в безветрените зони, Тероро съчини една песен, която щеше да се помни на островите от много поколения след неговата смърт и да служи като ръководство за лодките, дето щяха да пътуват в бъдеще от Таити до новия Хавайки:

Чакай западния вятър, чакай западния вятър!

Отплавай за Нуку Хива с тъмните заливи

и открий постоянната звезда.

Следвай нея, следвай нея,

макар и очите ти да се замъгляват от горещина,

после се понеси към облаците,

където те очаква Пере.

Гледай пламъците й, пламъците на Пере,

докато великият Тейн те доведе до земята,

до Хавайки на Севера,

под Малките очи.

Но когато песента бе готова, Тероро откри с изумление, че няма да е лесно да намери родните си острови. Той дори съвсем ги подмина и стигна чак до Таити, преди да разбере къде се намира. Тогава пое обратно с гребане на север и наближи Хавайки на червения Оро, а там, сред океана, сред нежно издигащите ги вълни, седмината мъже свикаха военен съвет. Тероро изложи проблема просто:

— Ако пристигнем в Бора Бора, без да имаме план, първожрецът, който вече трябва да е узнал за нападението ни над Оро, ще заповяда на хората си да ни убият.

— Трябва да рискуваме — промърмори Па.

— Слаби сме — възрази Тероро.

— Все пак можем да се бием — настояваше Па.

— Има по-добър начин — замисли се Тероро и с коварство, каквото не му бе присъщо досега, продължи: — Тъй като не сме достатъчно силни, за да се бием срещу първожреца, трябва да го надхитрим.

И той предложи как да постъпят, но хората му мислеха за други неща, когато на разсъмване отново видяха върховете на Бора Бора и дивите зъбери, които се спускаха в лагуната.

Па промърмори:

— Трябва да сме били луди, та да напуснем този остров заради Хавайки на Севера.

Всички гребци в кануто признаха, че са се отказали от земния рай и са го заменили с една сурова нова земя.

Щом забелязаха „Чакай западния вятър“ при западния вход към лагуната, жителите на селото край пристанището се стекоха на брега с радостни викове, задето техните хора се връщат. Именно на тази радост разчиташе Тероро — да му даде десет минути, в които да изпълни своя план, тъй като вярваше, че ликуването на островитяните ще попречи на първожреца да поиска незабавната смърт на мореплавателите. В тези минути Тероро щеше да има време да осъществи замисъла си.

Като приближиха брега, той отново предупреди хората си:

— Аз ще говоря, но вие трябва да изглеждате смирени.

Щом носът на кануто се удари в брега, Тероро скочи на земята и извика:

— Ние търсим първожреца!

Знатният мъж се приближи, мрачен и остарял, с бели косми по брадата, а Тероро му се поклони дълбоко и се провикна, за да го чуят всички:

— Идваме като слуги на Оро. Искаме още един бог за нашата далечна земя. Благослови ни, о, многоуважаеми, и ни дай един бог.

Тази молба изненада първожреца, още повече че му я отправяха, преди да разкажат за своето пътешествие. Той не можа да скрие удоволствието си и жезълът му остана опрян на земята, вместо да го насочи към гребците, за да бъдат принесени в жертва. Тероро продължи да говори бързо:

— С помощта на Оро постигнахме благополучие, многоуважаеми. Броят на хората ни се увеличава. Но живеем разпръснати и животът ни е труден. Затова твоят слуга, старият Тупуна, иска още богове. Когато ни ги дадеш, ще си тръгнем.

Първожрецът слушаше, после отстъпи встрани, щом се появи новият крал на Бора Бора. С голяма радост Тероро видя, че той не е от Хавайки, както бяха кроили, а от Бора Бора.

— Кралю — извика Тероро — прости ни за нападението над Хавайки, преди да отплаваме. Извършихме го не за да обидим великия Оро, а за да не допуснем човек от Хавайки да стане крал на Бора Бора. Прости ни.

Тероро беше тъй немощен, така се нуждаеше от храна и опора, че коленичи в прахта и падна по очи пред краля, после пред първожреца. За негово дълбоко задоволство от кануто се дочу смиреният глас на Па:

— Сега нека отидем в храма на Оро и му благодарим за благополучното пътешествие.

Всички се насочиха към храма. Но в този миг Тероро зърна зад тълпата на брега една жена, висока, царствена, търпелива, с лице като луната, и мигом престана да мисли за богове, крале и жреци, защото жената бе Марама. Само като се погледнаха в очите, дълго и с любов, която стопява разстоянието от две хиляди мили през океана, тя разбра, че Тероро е дошъл, за да я вземе със себе си. И докато той се молеше на омразния бог, Марама се върна в тръстиковата къща и започна да събира багажа си.

След като молитвите свършиха, Тероро я намери там. Седнаха, без да си продумат, изпълнени с чувството на дълбока взаимност. А в разочароващите мигове, когато разбраха, че той е твърде изтощен от глад дори за да я люби, погледът й бе пълен с утеха и опрощение. Тя се засмя тихо и му извика от другия край на къщата:

— Виж какво се случи последната нощ, когато се любихме.

Марама пое от ръцете на прислужницата момченце на около годинка, с големи очи и тъмна коса като на баща си.

Тероро погледна сина си, после съпругата си, която бе изоставил, защото не можеше да ражда деца, и от смущение започна да се смее. Марама също се засмя и взе да го дразни:

— Беше толкова смешен, като се молеше на Оро! Също и Па, с онова сериозно лице! „Сега нека идем в храма на Оро!“ Добре го бяхте измислили, Тероро, но не беше нужно.

— Какво искаш да кажеш?

— Не забеляза ли колко е остарял първожрецът? С него се отнесоха много зле.

— Това е добра новина. Какво стана?

— След всичките му заговори да прогони тебе и Таматоа, за да стане върховен жрец в Хавайки…

— Искаш да кажеш, че само са го използвали? За да подчинят Бора Бора?

— Да. Не са имали никакво намерение да го правят върховен жрец. След като ти уби бащата на жена си…

— Тя не ми е жена. Дадох я на Мато.

Марама сведе очи и помълча. После добави:

— От Хавайки искаха да ни изпратят техен човек за крал, но ние се бихме.

— А защо оставихте първожреца?

— Имаме нужда от жрец — простичко отвърна тя — всеки остров има нужда от жрец.

Мълчаха дълго, заслушани в тихите води на лагуната. Накрая Тероро заговори:

— Трябва да намериш дванайсет жени, които да дойдат с нас. Пътешествието е трудно. — После добави: — Този път ще вземем и няколко деца… Нека вземем и този малчуган — развеселен предложи Тероро.

— Не — поклати глава Марама. — Много е малък. Ще го заменим с по-голямо момче.

И според островната традиция тя тръгна от къща на къща, докато си хареса едно осемгодишно момченце, а на майка му, която бе съгласна, Марама даде своя син. Тероро също хареса новото момченце, а като го отпратиха да изчака до заминаването на кануто у дома си, той прегърна жена си и прошепна:

— Ти си кануто на моя живот, Марама. С тебе поемам на път.

При освещаването на новия идол на Оро първожрецът настоя да убият един роб. Тероро скри лице посрамен, защото той и хората му знаеха, че щом излязат от рифа, идолът ще бъде хвърлен в морето. Затова, когато първожрецът предаде бога на бъдещия жрец Тероро, той го пое мрачно — не като идол, а като символ на една ненужна смърт. Но макар че Тероро и спътниците му не обичаха статуята, гледаха на нея като на свят предмет и се отнасяха почтително, защото им говореше за кръв. Същевременно тя напомняше на Тероро за трудността, пред която сега бе изправен — трябваше да вземе от храма червения камък на богинята Пере, без да събуди у първожреца подозрението, че това е истинската причина за връщането му. Той се посъветва тайно с Па и Хиро как могат да отвлекат Пере.

— Ти измами жреците с твоите думи за Оро. Излъжи ги още веднъж — предложи Па.

— Не — възрази Тероро. — Успяхме да ги излъжем за Оро, защото им се искаше да повярват. Ала ако споменем за забравена богиня като Пере, ще станат подозрителни.

— Не можем ли да я откраднем? — обади се Хиро.

— Но кой от нас знае къде е тя? — възрази пак Тероро.

Обсъдиха и други възможности, ала се съгласиха само в едно — че да се върнат в Хавайки на Севера без Пере ще бъде лудост, тъй като първия път тя ги бе предупредила с ужасната огнена стена, а втория път щеше да ги унищожи напълно.

— Ще говоря с Марама — предложи Тероро. — Тя е мъдра жена.

И наистина Марама измисли как да постъпят.

— Островът знае, че си се върнал заради мене — започна тя. — Знае се също, че прадедите ми са били жреци. Когато се съберат жените, които ще тръгнат с кануто, аз и още една ще отидем при първожреца и ще му кажем, че искаме да вземем със себе си едно от древните божества на Бора Бора.

— Мислиш ли, че ще се съгласи? — недоверчиво попита Тероро.

— Той е жрец на Оро, но също като нас е роден в Бора Бора и ще разбере обичта ни към тая земя — убеди го Марама.

Всичко стана, както тя го бе замислила. Но когато дойде време да предаде увития в пера червен камък, първожрецът се поколеба да връчи такава ценност на жена и настоя Тероро да поеме богинята. Младият вожд изпита желание да нададе победен вик в мига, в който стана притежател на душата на Пере, на дивата, страстна, огнена душа на богинята майка на вулканите. Но той остави камъка настрани, сякаш бе някакво женско божество, каприз на съпругата му. Първожрецът си мислеше същото.

Мъжете понапълняха и храната за пътешествието им бе приготвена. Дванадесетте жени бяха подбрани и оставени на гладна диета, за да издържат дългия път. Сред тях бе и любимата жена на крал Таматоа. Всички бяха съгласни, че след като кралят им бе създал заедно със сестра си кралски наследник със свещена кръв, справедливо бе да му заведат поне една жена, която обичаше. За обогатяване на новия остров пътешествениците взеха свине, банани и хлебно дърво.

— Как копнеем за сладките плодове на хлебното дърво! — признаваха си те.

Когато всичко бе готово, Тероро с изненада видя, че Марама носи към кануто голям вързоп, покрит с листа.

— Какво е това? — извика той.

— Цветя — отвърна жена му.

— За какво са ни цветя? — недоумяваше Тероро.

— Попитах Па и той ми каза, че там няма цветя.

Тероро погледна гребците и всички за първи път осъзнаха, че в Хавайки на Севера не растат цветя. Но все пак вързопът изглеждаше прекалено голям.

— Не можеш да вземеш такъв голям вързоп, Марама — противеше се Тероро.

— Боговете обичат цветята — отвърна тя. — Остави една от свинете.

Това бе немислимо, но гребците се съгласиха да свалят един по-малък вързоп с хлебно дърво. Всички обаче сметнаха, че жената на Тероро си е загубила ума.

Дойде време за най-радостната и най-вълнуващата задача — да подберат деца. Мъжете искаха да вземат само момичета, а жените само момчета, затова никой не остана доволен от компромисното решение половината да са момчета, половината момичета, но всички признаха, че това е разумно. Избраха десет деца на възраст между четири и дванадесет години — тъмнокоси, засмени, с дълбоки очи и бели зъби.

Но когато всички се бяха качили в лодката, Тероро почувства необяснима тревога пред тежката задача, която му предстоеше. Сега без двуличие отиде мрачен при първожреца и го помоли:

— Благослови пътешествието ни. Определи кое е табу.

Първожрецът нареди боговете до пътниците и извика с висок глас, като докосваше храната за животните:

— Това е табу! Това е табу!

Когато свърши, кануто изглеждаше по-безопасно и то се отправи по дългия си път на север.

Едва бяха излезли от лагуната, и Па с акулското лице се запъти към омразната статуя на Оро, за да я хвърли в дълбините. За негово учудване Тероро го възпря:

— Той е бог. Ще го оставим почтително върху брега на Хавайки на червения Оро.

И наистина, щом стигнаха до ненавистния някога остров, Тероро се промъкна на брега, където не можеха да го забележат стражите, постави Оро на защитено място между скалите и му направи покрив от палмови листа. Докато вършеше това, той почувства, че никога вече няма да види този Хавайки, от който бе произлязъл. Кануто го чакаше в морето, но Тероро се изправи върху брега на острова на предците си и запя стария напев за историята на храбрите хора от Хавайки в Азия, които бяха тръгвали на безброй пътешествия, без да се върнат в родното си място. А тук бе неговата земя, неговият дом, който нямаше да види повече.

Па и останалите гребци се изненадаха още повече, когато дойде време да тръгнат по обратния път към Хавайки на Севера. Сега Тероро не им разреши да поемат дръзко направо през океана. Накара ги да свърнат предпазливо към Нуку Хива, където успяха да подновят запасите си, за да имат достатъчно вода и храна в ужасните безветрени зони, особено за децата, които страдаха най-много от жегата и колкото и да се стараеха, не можеха да свият стомасите си. Бяха гладни и искаха да ядат.

Най-сетне звездите на Малките очи се появиха над главите им и кануто радостно пое на запад, в посоката на вятъра. Сега Тероро започна всеки ден да преподава уроци на мъжете и на момчетата в кануто.

— Знаете, че островът се намира пред нас. Какви признаци показват това?

Всички от мъжки пол над шестгодишна възраст постепенно се превръщаха в навигатори, а Марама, заела мястото на старата червеноока Теура, стана гадателка и затърси знамения. Веднъж едно от момчетата забеляза черна птица с раздвоена опашка, която напада бял рибояд, току-що уловил риба. Тероро разкри на всички как да разпознават ехото на вълните, които се разбиваха в още невидимия Хавайки. Но най-тържественият миг настъпи, когато Марама, която наблюдаваше облаците, видя, че са озарени от огън, и разбра, че богинята Пере е запалила фар пред пътниците. Към тези огнени облаци Тероро насочи кануто.

Преди да стигнат до брега, той трябваше да изпълни още една неприятна задача. Мина между мъжете и жените и на всекиго поотделно каза:

— Децата вече не са ваши. Ще трябва да ги споделите с хората на острова и всяко дете ще има много майки.

Надигнаха се вопли, защото по време на дългото пътешествие мъжете и жените в кануто се бяха привързали силно към децата, а малките палавници си бяха намерили майки и бащи, които бяха обикнали.

— Това дете ми е повече от син! — плачеше една от жените и притискаше до гърдите си деветгодишно момченце със счупен зъб.

— Не — твърдо отсече Тероро. — Ако жените на острова не бяха молили за деца, нямаше да взема нито едно. Те също имат право на деца и това е справедливо.

Когато кануто бе изтеглено на брега, настъпиха мъчителни минути, защото жените от селото, отдавна лишени от детска глъчка, се втурнаха напред и зърнаха момченца, застанали притеснено до мачтите, и момиченца, стиснали ръцете на гребците. Не виждаха нито прасетата, нито очакваното хлебно дърво, нито бананите. Виждаха единствено децата. И когато първото дете се спусна на брега, една от жените полетя към него като обезумяла и му предложи храна, а детето отстъпи назад.

Така се завърна Тероро. Понесъл в ръце камъка на Пере, той слезе на брега, за да стане състрадателният и разумен жрец на Хавайки; кротката му жена Марама щеше да му бъде помощница и гадателка, а богинята на вулканите — лична наставница. Свинете, хлебното дърво и децата започнаха да се множат. Цветята на Марама разцъфнаха в ярки цветове. Островът заживя в благоденствие.

[1] Хавайско ястие, приготвено от корените на таро — изпечени, начукани и навлажнени, за да ферментират. — Б.пр. ↑

III. От фермата на горчивината

Хиляда години, след като хората от Бора Бора бяха направили дългото си пътешествие на север, един слаб и блед младеж с рядка руса коса напусна бедната на вид ферма близо до село Марлборо в Източен Масачузетс и се записа като първокурсник в Йейлския колеж в Кънектикът. Това беше странно поне по две причини — първо, ако човек погледнеше фермата, никога не би си помислил, че собствениците й могат да си позволят да издържат което и да е от десетте си деца да следва, и, второ, след като са решили да го сторят, родителите трябва да са имали дълбоко лични причини да изпратят сина си не в Харвард, който бе само на четиридесет километра, а в Йейл, на повече от сто и шестдесет километра на юг.

Гидиън Хейл, изпит мъж на четиридесет и две години, който изглеждаше на шестдесет, даваше отговори и на двата въпроса:

— Нашият пастор е ходил в Харвард и твърди, че университетът там е станал свърталище за унитарианци, деисти и атеисти. Аз нямам син, когото да оставя да мърсят в такова греховно място.

И така, седемнадесетгодишният Абнър бе изпроводен в Йейл, който си оставаше убежище за честните, макар и аскетични последователи на Калвин[1], чието учение е изразено най-добре в конгрегационализма в Нова Англия.

А въпроса с парите изпитият Гидиън обясняваше така:

— Ние практикуваме християнството, като се придържаме към учението на Калвин, както то се проповядва от Теодор Без[2] в Женева и Джонатан Едуардс в Бостън. Не мислим, че трябва да боядисваме оборите си, за да изглеждаме заможни в очите на околните, нито да гримираме дъщерите си, за да покажем колко са похотливи. Парите си спестяваме и ги използваме за развитието на ума и за спасението на душите си. Когато синът ми Абнър се дипломира като пастор в Йейл, той ще прославя Бога, проповядвайки същите идеи и сам давайки същия пример. Как е стигнал от тази ферма до богословското училище? Стигнал е, защото в това семейство се пести, а светската показност се отбягва.

Като абсолвент в Йейл измършавелият Абнър Хейл, чиито родители му изпращаха твърде малко пари, за да преживява, бе осенен от духовно просветление и то промени живота му, тласна го към непредвидени постъпки и към трайно обвързване. Не беше онова, което в началото на деветнадесетия век наричаха „приобщаване към вярата“, защото с Абнър това бе станало още на единадесетгодишна възраст, докато вървеше по тъмно от далечните ниви към навеса, където дояха кравите. Случи се през една мразовита нощ в Марлборо. Със заскрежен дъх минаваше през пропукващите стърнища и чу отчетлив глас: „Абнър Хейл, ти спасен ли си?“. Знаеше си, че не е, но след като отговори „Не“, гласът продължи да повтаря същия въпрос, а накрая полето се изпълни със светлина и той бе обхванат от силен тремор. Стоеше вцепенен сред нивите и когато баща му дойде да го прибере, избухна в неутешими ридания и умолително запита: „Татко, какво трябва да направя, за да бъда спасен?“. За Марлборо това представляваше малко чудо и от тази негова единадесета година набожният му баща вече броеше залъците и вземаше заеми: спести достатъчно, за да изпрати предопределеното момче в богословско училище.

Онова, което тесноликият Абнър изживя в Йейл, бе съвсем различно от приобщаването към вярата — то беше духовна светлина с определена насоченост, която стигна до него чрез неочаквано появил се човек. Група от по-обиграните му съученици, сред тях и съквартирантът му по стая, студентът по медицина Джон Уипъл, който веднъж бе пушил и пил, отидоха при него, докато подготвяше обширен доклад на тема „Черковната дисциплина в Женева, както я прилага Теодор Без“.

— Ела с нас да чуем Кеоки Канакоа! — подканиха го шумните му колеги.

— Работя — отвърна Абнър и се сви още по-навътре в убежището си срещу изкушенията. Беше стигнал до онази част на доклада, в която излагаше как Без бе започнал да прилага по-широко учението на Калвин в обществения живот на Женева. Неговият подход бе направил силно впечатление на младия студент по богословие, защото той с жар написа: „Без постоянно се сблъсквал с въпроса, стоящ пред всички, на които се налага да управляват — дали управлявам за добруването на човека или за Божията слава? За Без не било трудно да отговори, защото в Женева неизбежно се проявявала грубостта, отричана от света; там в същото време било и царството Божие на земята. За първи път един цял град заживял напълно в съответствие с предписанията на небесния ни баща“.

Пред вратата нещо изтропа и се показа рошавата глава на Джон Уипъл.

— Запазили сме ти място, Абнър. Изглежда, всички искат да чуят Кеоки Канакоа.

— Работя — за втори път обясни Абнър, внимателно затвори вратата и се върна при лампата, под чиято кехлибарена светлина старателно написа: „Божието царство на земята не се постига лесно. Четенето на Библията не осветява достатъчно ясно пътя на което и да е управление към светите му задължения, защото хилядите вече отминали управители, придържали се някога към Библията, биха намерили Божия промисъл. Но ние знаем, че не са успели; не са успели, защото им е липсвал мъдър човек, който да им покаже…“ — Захапа края на писалката си и се замисли за дългата и нерадостна борба на баща си с управниците на Марлборо. Баща му знаеше добре какъв е Божият закон, но управниците бяха твърдоглави и не го слушаха. Затова нито Абнър, нито баща му се учудиха, когато се оказа, че неженената дъщеря на един от тези своенравни хора очаква бебе, макар че за какъв грях точно ставаше дума, на Абнър не му бе съвсем ясно.

— Абнър! — долетя гръмовит глас откъм коридора. — Длъжен си да изслушаш Кеоки Канакоа. — Вратата се отвори рязко и се показа дребен професор с прекалено тясно сако и доста мръсна вратовръзка. — Трябва да чуеш посланието на този забележителен млад християнин заради собствената си душа. — Професорът отиде до бюрото му, духна лампата и поведе некриещия неохотата си студент да изслуша лекцията на мисионера.

Абнър намери мястото, запазено му от красивия Джон Уипъл, и двамата младежи, които по толкова много неща се различаваха, зачакаха столовете върху подиума на залата да се заемат. В седем и половина президентът Джеремия Дей, спокоен, но озарен от духовен огън, отведе до най-далечния стол един млад чернокос гигант с кафява кожа и бели зъби.

— За мен е чест да представя на студентите от Йейлския колеж — направо започна президентът Дей — един от най-мощните гласове в света днес. Защото, когато Кеоки Канакоа, синът на един от владетелите на Аухихи, заговори, словата му стигат до съвестта на света. На вас, които вече сте се посветили на свещеническото дело в името на Христос, гласът на Кеоки Канакоа ще донесе особено предизвикателство.

При тези думи младият гигант, висок повече от метър и деветдесет и с тегло над сто килограма, се изправи и удостои публиката си с ослепителна усмивка, след което вдигна ръце като свещеник и се помоли:

— Нека добрият Бог благослови онова, което се готвя да ви кажа. Нека отвори сърцата ви, за да можете да ме чуете.

— Изразява се по-добре от мен — пошепна Джон Уипъл, но на Абнър не му беше весело; искаше му се да бъде при книгите си, защото беше почувствал, че се е приближил до сърцевината на есето си за Теодор Без, когато професорът бе настоял да го завлече на лекцията на този варварин от Аухихи.

Но щом гигантът с кафява кожа започна посланието си, не само Абнър Хейл, а и всички останали в аудиторията се заслушаха, тъй като приятният млад дивак разказа как е избягал от своя идолопоклоннически дом, от полигамия и аморалност, от простащина и бруталност, за да открие словото на Исус Христос. Разказа как наскоро, след като слязъл в Бостън от китоловен кораб, се опитал да постъпи в Харвард, но там му се изсмели, как стигнал пеша до Йейлския колеж и срещнал президента Дей на улицата. Спрял го с думите: „Дойдох да търся Исус“. А ръководителят на Йейл отвърнал: „Ако не успееш да го откриеш тук, колежът би трябвало да се разпусне“.

Кеоки Канакоа говори два часа. Понякога гласът му преминаваше в шепот, когато ставаше дума за злото и мрака, тровещи възлюбените му острови Аухихи. После отново се надигаше като ревящо море, когато разказваше на младежите от Йейл какво биха могли да направят за Христос, ако можеха да отидат в Аухихи да проповядват Божието слово. Но онова, което бе запленило предишните слушатели из Нова Англия и сега така погълна публиката в Йейл, че никой и не помръдна цели два часа, беше страстният разказ за живота в Аухихи без Христос.

— Когато бях малко момче — започна Кеоки тихо на хубавия английски, усвоен в разни църковни училища — ние се прекланяхме пред ужасни богове като Ку, бога на битките. Ку искаше от нас безброй човешки жертвоприношения. И как жреците намираха жертвите? В навечерието на светия ден баща ми, владетелят на Мауи, ще каже на помощниците си: „Трябва ни човек“. А преди някоя битка ще съобщи: „Нужни са осем души“. Помощниците му ще се съберат и ще кажат „Да вземем Какаи. Аз съм му сърдит“ или „Сега е моментът да се отървем от еди-кого си и да присвоим земите му“. И през нощта двама заговорници ще се промъкнат тайно отзад, а трети ще го спре самонадеяно: „Здравей, Какаи, как е риболовът?“. И преди да е успял да отговори…

В този момент гигантът Кеоки, явно обучен от наставниците си мисионери, направи драматична пауза, изчака и вдигна с огромните си ръце къс плетено кокосово въже.

— Докато пратеникът на баща ми разсмива жертвата, единият заговорник пролазва отзад и хваща ръцете й. Другият слага това въже около врата й… ето така. — И той бавно извъртя двете си длани и опъна здрав възел с въжето. Започна да хрипти и остави голямата си глава да клюмне на гърдите му. След нова пауза, по време на която огромното тяло сякаш щеше да пръсне тесния американски костюм, той бавно изправи глава и откри лицето си, сега потънало в печал. — Ние не познаваме Исус. — Тихият му глас излизаше като от гробница.

После премина към заключението си — гласът му ехтеше подобно гръм, а от очите му струяха сълзи, така че за ужаса от детството свидетелстваше цялото му тяло.

— Младежи на Бога! — умолително извика той. — Заради вас на островите на баща ми всяка нощ към вечния ад се отправят безсмъртни души! Вие сте виновни! Не сте посели словото на Исус Христос на островите ми. А ние жадуваме за него. Гладни сме за него. Ние умираме за словото. Завинаги ли смятате, в своето безразличие, да ни оставите без него? Тази вечер сред вас няма ли човек, който ще се изправи и ще ми каже: „Кеоки Канакоа, ще дойда с теб в Аухихи и ще спася триста хиляди души за Исус Христос“.

Гигантът замълча. Гласът му секна от дълбока и искрена скръб. Президентът Дей му наля чаша вода, но той я отмести и извика задавено:

— Никой ли няма да дойде с мен да спаси душите на народа ми?

И седна разтреперан на стола си — човек, разбит от откровението на Божието слово. След малко президентът Дей го изведе.

Мисионерската реч на Кеоки Канакоа разтърси из основи съквартирантите Хейл и Уипъл, богослов и лекар. Напуснаха залата мълчаливи и потресени, замислени върху нещастието, описано от аухихянина. Не си направиха труда да запалят лампата в стаята си, а си легнаха на тъмно. Измъчваха ги думите на Кеоки за безразличието им. След като ужасът на това безразличие накрая проникна в съзнанието му, Абнър захлипа — беше израснал в един век на риданията — и Джон го попита:

— Какво има, Абнър?

Младежът от фермата отвърна:

— Не мога и да помисля за сън, когато в съзнанието ми плуват тези човешки души, осъдени да прекарат вечността в безконечния ад.

От думите му пролича, че си е представял как всяка душа попада във вечния огън, а той просто не може да понесе това нещастие.

Уипъл добави:

— Последният му вопъл още кънти в ушите ми. „Кой ще дойде в Аухихи с мен?“.

Абнър Хейл не каза нищо.

Дълго след полунощ младият лекар — той още чуваше как хлипа съквартирантът му — стана, запали лампата и започна да се облича. В началото Хейл се престори, че не забелязва какво става, но накрая скочи от леглото и хвана Уипъл за ръката.

— Какво се каниш да правиш, Джон?

— Отивам в Аухихи — отвърна красивият лекар. — Не мога да пропилявам живота си тук и да остана безразличен към молбата на тези острови.

— Но къде отиваш в момента? — уточни Хейл.

— При президента Дей. Да предложа себе си на Христос.

Последва миг на мълчание. Лекарят, напълно облечен, и свещеникът, по нощна риза, се оглеждаха един друг. Въпросът на Абнър прекъсна тишината:

— Ще се помолиш ли с мен?

— Да — съгласи се лекарят и коленичи до леглото си.

Абнър зашепна:

— Всемогъщи Отче, тази вечер чухме призива ти. Гласът ти стигна до нас през звездната пустош на небето, през безмерните дълбини, където душите гният в злото. Колкото и да сме недостойни да ти служим, ще ни приемеш ли все пак за свои служители? — Продължи така няколко минути, отправяше молитва към далечния, жив, реален, отмъстителен, но и всеопрощаващ Бог. Ако в този миг някой го бе попитал какво представлява съществото, на което се моли, би обяснил: „Той е висок, доста слаб, с черна коса и пронизващи очи. Много е сериозен, забелязва всяко прегрешение и изисква от всички хора да следват указанията му. Строг, но всеопрощаващ баща, суров, но справедлив съдник“. По съвсем същия начин той би описал и Гидиън Хейл. Ако слушателят му би го запитал: „Този Отец усмихва ли се някога?“, младият Абнър би се изненадал, че не се е сещал за това, би размислил внимателно и накрая би отвърнал: „Той е състрадателен, но никога не се усмихва“.

Когато молитвата завърши, Джон Уипъл го попита:

— Идваш ли с мен?

— Да, ала не е ли по-разумно да изчакаме до сутринта, за да говорим с президента Дей?

— „Обиколи целия свят и отнеси Божието слово до всяко същество“ — цитира младият лекар и Хейл, като видя колко подхожда за случая тази повеля, също се облече.

Беше четири и половина, когато почукаха на вратата на президента Дей, но той не прояви видима изненада и ги отведе в кабинета си, където седна по сако и покрита с шал дълга нощна риза.

— Навярно Бог е говорил с вас — допусна внимателно той.

— Предлагаме се за работа в Аухихи — обясни Джон Уипъл.

— Обмислихте ли тази сериозна крачка? — попита Дей.

— Често сме разисквали как да прекараме живота си в служба на Бога — понечи да отвърне Абнър, но бе разтърсен от пристъп на ридание, от който бледото му младежко лице се зачерви и носът му потече. Президентът Дей му подаде носна кърпа.

— Преди известно време решихме да посветим живота си на Бога — убедено започна Уипъл. — Аз спрях цигарите. Абнър мечтаеше да замине за Африка и да спасява там заблудените души, а аз възнамерявах да работя сред бедните в Ню Йорк. Тази вечер осъзнахме кое е мястото, където наистина сме искали да отидем.

— Тогава значи решението ви не е обикновено хрумване? — настояваше президентът Дей.

— О, не! — увери го Абнър с подсмърчане. — Аз реших за себе си още преди три години — след лекцията за Африка на преподобния Торн.

— А вие, господин Уипъл? Бях останал с впечатлението, че искате да станете лекар, а не мисионер.

— Дълго се колебах какво да предпочета, господин президент — медицината или семинарията. А избрах лекарската професия, защото реших, че мога да бъда полезен на Бога едновременно като лекар и като мисионер.

Президентът огледа двамата си способни студенти и ги попита:

— Молихте ли се вече по този изключително важен въпрос?

— Направихме го — отвърна Абнър.

— И какво послание получихте?

— Че трябва да отидем в Аухихи.

— Добре — без повече колебание се съгласи Дей. — Тази вечер самият аз изпитах силно желание да отида там. Но работата ми ме задържа тук.

— И какво трябва да направим сега? — Въпросът на Уипъл дойде едновременно с първите лъчи на пролетната зора над университетското градче.

— Върнете се в стаята си, не споделяйте своето решение с никого, а в петък елате на среща с комисията на Американския съвет на пълномощниците по задграничните мисии.

— Толкова скоро ли ще бъдат те тук? — с нескрита радост ахна Абнър.

— Да. Установили са, че често има нужда от тях след беседите на Кеоки Канакоа. — Но като забеляза въодушевлението по лицата на младежите, той ги предупреди: — Преподобният Торн, председателят на комисията, много умело открива младежите, които са подтикнати от спонтанен порив, а не от истинска любов към Христос. Ако не изпитвате дълбока преданост към това дело, на която да се опирате цял живот, не губете времето на Елифалет Торн.

— Всецяло сме предани — твърдо заяви Абнър и двамата студенти пожелаха на президента си „лека нощ“.

В петък Джон и Абнър надничаха зад пердетата, когато комисията на Американския съвет на пълномощниците по задграничните мисии тържествено пристигна в Йейл, за да проведе разговори с онези младежи, чието въображение бе запленено от Кеоки Канакоа.

— Това е преподобният Торн — прошепна Абнър, щом се появи и председателят й. Беше висок слаб мъж в редингот до глезените и с широкопола черна касторена шапка. Имаше рошави черни вежди, гърбав нос и строга брадичка. Приличаше на съдия и вся страх у двамата студенти.

Но страховете на Джон Уипъл бяха неоправдани, защото срещата му с Елифалет Торн протече леко. Напрегнатото, изпито лице се наклони, докато останалите четирима пастори мълчаха, и Уипъл чу първия любезен въпрос:

— Вие синът на преподобния Джошуа Уипъл от Западен Кънектикът ли сте?

— Същият — отвърна Джон.

— Баща ви в набожен дух ли ви е възпитал?

— Да.

Ясно беше, че комисията приема Уипъл за такъв, какъвто е — прям, привлекателен и съобразителен млад лекар от богобоязливо провинциално семейство.

— Приели ли сте вярата? — тихо попита преподобният Торн.

— Когато станах на петнайсет години — заразказва Джон — започнах много да се тревожа за бъдещето си; колебаех се между медицината и свещеничеството, но избрах първото, защото не бях убеден в сърцето си, че разбирам Бога. Не се чувствах особено набожен младеж, макар татко да ме водеше за вярващ в църковните регистри. После един ден, когато се връщах към къщи от училище, видях как изведнъж се вдигна вихрушка от прах, която растеше и растеше, и ясно чух един глас да ме пита: „Готов ли си да ми служиш с живота си?“, а аз отвърнах: „Да“. Разтреперих се, както никога не съм треперил през живота си, а прашният облак кръжа около мен известно време, без да влиза в носа ми. От този миг познах Бога.

Петимата строги пастори кимнаха с одобрение, защото внезапни откровения от този тип бяха станали обичайни в Нова Англия след Голямото пробуждане от 1740 година, а и никой не би могъл да предположи как другият ще приеме вярата; преподобният Торн вдигна леденото си лице и попита:

— Ако в началото сте били объркан, господин Уипъл, и сте се колебаели медицината или свещеническото поприще да предпочетете, ако не сте били сигурен, че познавате Бога, защо — след като Бог се е обърнал направо към вас — не сте променили решението си и не сте отишли в богословския факултет?

— Това дълго време ме измъчваше — призна си Уипъл. — Но медицината ми харесваше и реших, че така ще мога да служа на Бога двояко.

— Отговорът ви е честен, господин Уипъл. Върнете се към учението си и ще получите писмо от нас до една седмица.

Когато Джон Уипъл си тръгваше след разговора, настроението му бе така приповдигнато, че той нито погледна към съквартиранта си, нито му каза нещо. Всъщност в досегашния му живот това бе най-възвишеният миг. Бе се почувствал най-близо до Бога. Бе се посветил изцяло на Божията работа и бе сигурен, че няма сила на земята, която би могла да го откъсне от този оброк. И без да говори, подсказа на съквартиранта си, че е приет.

Преживяванията на Абнър Хейл с комисията бяха съвсем различни. Когато той се появи със зле стоящия му костюм, със слепнала руса коса, с червени петна по бледото си лице и прекалено приведени мършави рамене, един от по-либералните пастори си помисли: „О, Боже, защо избираш такива жалки хора да вършат работата ти?“.

— Приели ли сте вярата? — нетърпеливо попита преподобният Торн.

— Да — кимна Абнър, но обяснението му после се проточи и прозвуча прекалено надуто. Загуби много време, за да опише къде точно се е намирала нивата и какво е разположението й спрямо навеса за доене на кравите. Но нямаше никакво съмнение, че той лично е познал Бога.

— Защо искате да се отдадете на мисионерска работа? — зададе втория си въпрос преподобният Торн.

— Защото от мига, когато приех вярата, твърдо реших да служа на Бога — пак се забърза Абнър. Беше прекалено припрян, за да е убедителен, и на останалите членове на комисията беше ясно, че младежът прави лошо впечатление на Торн, а Торн беше председател, защото бе работил в Африка и знаеше точно пред какви трудности се изправят мисионерите. След една среща с желаещи да станат мисионери в колежа „Уилямс“ той бе споделил с членовете на комисията: „Трябва да се пазим от ония неуравновесени младежи, които са така убедени в своята лична връзка с Бога, че изобщо не могат да приемат подчинената си роля в мисионерската общност. Ако успеем да очистим още сега тези бурени, ще спестим на мисиите много пари и недоразумения“. Той в момента явно се канеше да се заеме с поредния бурен, защото прекъсна набожната тирада на Абнър и напомни:

— Попитах ви защо желаете да станете именно мисионер. Вие така и не ми отговорихте.

— Винаги съм искал да служа на Бога — повтори Абнър — но не знаех, че съм призван за мисионерска работа до нощта на 14 август 1818 година.

— Какво стана тогава? — Преподобният Торн отново изглеждаше нервен.

— Вие говорихте за Африка в черквата на конгрегационалистите в Марлборо, Масачузетс. Мисля, че истинското ми пробуждане започна от онази нощ.

Елифалет Торн наведе глава и дръпна дългия си нос. Чудеше се как да продължи.

— Какво по-специално ви направи впечатление в беседата на преподобния Торн? — запита язвително по-либералният пастор.

— На това ми е лесно да отговоря, сър, защото оттогава думите му живеят в сърцето ми като идеал. По повод на мисията в Африка той каза: „Ние бяхме като единно Христово семейство и всеки даваше нещо от себе си, всеки се бе посветил на общата кауза за спасяване на душите“. От тази нощ аз започнах да се подготвям да стана член на такова Христово семейство. Научих се да режа право с трион и да строя, подготвях се за деня, когато ще се озова в място, където няма къщи. Обучих се също да шия, да готвя, да водя сметки. От беседата на преподобния Торн досега никога не съм мислил за себе си само като за колежанин или за учен семинарист. Непрестанно се подготвях сериозно да стана скромен член на семейство, изпратено някъде далече да служи на Христос.

Думите на младежа изведнъж прозвучаха така трогателно, а и самият той бе тъй обладан от духа на следовник на Христос, че дори либералният пастор, който преди това бе определил Абнър като жалък — какъвто той, разбира се, беше — видя, че не е лишен от възможности.

— Един от членовете на факултета — същият пастор тактично пропусна името на президента Дей — ни каза, че имате прекалено голямо самомнение за собствената си святост.

— Така е — направо призна Абнър. — Знам, че трябва да се боря с това, но никой от братята и сестрите ми не е набожен. Повечето от младежите тук, в Йейл, също не са. И подобни сравнения ме доведоха до известна гордост. Казвах си: „Бог е избрал мене, а не тези, останалите“. Срамувам се, че дори преподавателите ми са забелязали този мой недостатък. Но ако сега отново ги попитате, сър, навярно ще се съгласят, че бях такъв преди. Повтарял съм си безброй пъти „Ненавистен е всеки, чието сърце е гордо“ и наистина мисля, че съм го преодолял.

Промените, настъпили в характера на младия семинарист на 14 август 1818 година, направиха силно впечатление на преподобния Торн, защото тази дата бе свързана за него с ярки спомени. Той добре си спомняше беседата и бе разказал за нея на другарите си в Бостън: „Прекарах вечерта с една група в Марлборо и бях разстроен от самодоволното безразличие на тези заможни фермери, дошли от богатите си ферми. На тях им стана толкова ясно мисионерското усърдие, колкото ако бях говорил на добитъка им“. И все пак сред тая равнодушна публика е имало и един бледолик младеж, за когото беседата не е била излишна и го е довела днес пред тази комисия. „Съвпадението е прекалено голямо“, помисли си преподобният Торн и изведнъж видя Абнър не само като русоляв младеж с нездрав цвят на лицето, който явно имаше склонност да се идентифицира с Бога, а и като пратен от небето отговор на най-важния въпрос за семейство Торн в момента. Председателят на комисията се наведе и попита:

— Господин Хейл, женен ли сте?

— О, не, сър! — Резкият отговор на младежа би могъл да се приеме и за отвращение. — Никога дори не съм търсил компанията на…

— А знаете ли, че Съветът няма да изпрати неженен пастор в чужбина?

— Не, сър. Нали ви казах, че съм се научил да шия и да готвя…

Преподобният Торн продължи с въпросите си:

— Но може би познавате някоя посветена девойка, която е приела вярата и е готова да тръгне…

— Не, сър. Не познавам никакви жени.

Преподобният Торн като че ли въздъхна с облекчение и даде да се разбере, че няма повече въпроси, но след като друг от комисията съобщи на Абнър да изчака една седмица за решението, председателят направи малка поправка:

— Може да ни се наложи да помислим по-дълго по вашия случай, господин Хейл. Не губете търпение.

Когато младежът се върна в стаята си, позамаян от сложността на въпросите, той се обърка още повече, защото Уипъл му описа колко леко е минал неговият разговор.

— Зададоха ми няколко въпроса за вярата ми — обобщи съквартирантът му — а после ми казаха да се оженя веднага след като получа писмото другата седмица.

— За коя ще се ожениш? — попита Абнър.

— За братовчедка си, разбира се.

— Но ти никога не си ми говорил за нея!

— Сега ще ти разкажа. А ти за коя?

— Комисията се отнесе с мен съвсем иначе — призна си Абнър. — Просто нямам представа какво бяха намислили.

Почука се, Уипъл отвори и рамката на вратата се изпълни от високата фигура на преподобния Торн, чиято играеща адамова ябълка издаваше сдържано вълнение.

— Ще ни извините ли, господин Уипъл?

— Моля ви, седнете, сър — смотолеви Абнър.

— Ще ви отнема само минутка. — След това изпитият мисионер добави с прямотата, с която бе известен: — Искам да уточня някои неща за доклада си. Значи, ако Съветът ви одобри за Хаваите, вие не познавате девойка, която би…

Абнър бе ужасен от мисълта, че внимателно подготвеният план за живота му трябва да бъде задушен в зародиш единствено защото не познава никакви момичета, затова го прекъсна:

— Преподобни Торн, ако само това е необходимо… Преподобни, сигурен съм, че бих могъл да помоля баща си… Той има много вярна преценка за хората, сър, и ако ми посочи някое момиче…

— Господин Хейл, моля ви. Не съм казал, че ще ви се забрани да заминете. Дори не съм потвърдил, че ще ви пратят. Просто ви попитах дали познавате подходяща жена, за която бихте се оженили… е, доста набързо. И вие казахте не. Така ли е?

— Но, преподобни Торн, ако ми дадете само две седмици — Абнър едва не се разплака — знам, че татко…

— Вашата набожност ми направи много силно впечатление, господин Хейл — смени темата по-възрастният човек.

— Тогава значи има възможност?

— Всъщност исках да поговоря с вас, Абнър — започна високият строг мъж по най-милия за него начин — за… за дъщерята на сестра ми в Уолпол… — Той замълча притеснен, като се надяваше, че Абнър ще се досети сам и няма да е нужно да продължава. Но честният Абнър с пригладената върху слепоочията коса не можеше да си представи защо внушаващият страх мисионер трябва сега да говори за сестра си или за дъщеря й. Погледна с обезоръжаваща невинност към преподобния Торн и го изчака да се доизкаже.

Адамовата ябълка на високия човек потрепна; той изтри чело.

— Значи, щом не познавате нито една млада жена… — отново започна.

— Сигурен съм, че татко ще ми намери — прекъсна го Абнър.

— А ако Съветът ви одобри… — упорито продължаваше Елифалет Торн.

— Моля се да стане така! — извика Абнър.

— Чудех се дали бихте се съгласили аз да говоря с племенницата си от ваше име. — Едрият мисионер с мъка преглътна и се вторачи в бледия младеж.

Абнър зяпна, после изтърси:

— Значи вие бихте ми помогнали да си намеря съпруга? Собствената ви племенница? — Той се протегна и разтърсва ръката на преподобния Торн почти цяла минута. — Това е повече, отколкото бих могъл да мечтая — радостно извика. — Наистина, преподобни Торн…

Изпитият мисионер отдръпна ръката си и прекъсна прочувственото словоизлияние:

— Тя се казва Джеруша. Джеруша Бромли. Една година по-възрастна е от вас и е много набожна девойка.

Споменаването на конкретно име, добавянето към това име на материално същество с определена възраст дойде твърде много на Абнър и той захлипа, но бързо се овладя.

— Преподобни Торн, днес ми се случиха прекалено много неща. Може ли да се помолим? — И в малката стая на Йейлския колеж опитният мисионер и чувствителният младеж застанаха с вдигнати към небето глави, докато Абнър нашепваше:

— Мили и милостиви Боже, не съм в състояние да разбера всичко, което се случи днес. Разговарях с мисионерите ти и те казаха, че може би ще се присъединя към тях. Един от твоите служители сам ми предложи да говори с девойка от собственото си семейство от мое име. Обични и всесилни Боже, ако всичко това е станало с твоя помощ, ще бъда твой слуга до края на дните си, ще отнеса словото ти до далечните острови. — Той покорно наведе глава, а преподобният Торн добави и своето дрезгаво „Амин“.

— Ще ни трябват около две седмици — каза на тръгване.

Тактът бе нещо, с което Абнър Хейл никога не би могъл да се похвали.

— Джон Уипъл твърди, че ще научи резултата до една седмица — напомни той на председателя на комисията.

— Вашият случай е по-различен — отвърна Торн.

— Защо? — настоя да разбере Абнър.

На преподобния Торн му се искаше да изтърси истината: „Защото си противен, недохранен, бледолик малък формалист, от тези, дето могат да съсипят всяка мисия, към която бъдат зачислени. В моята комисия няма и един човек, който да смята, че си подходящ да бъдеш изпратен през океана, но въпросът е, че имам племенница, която трябва да се омъжи в най-скоро време. И може би, ако поговоря с нея, преди да те види, ще съумея да я принудя да се омъжи за теб. Ето защо, младежо, са ми нужни две седмици“. Вместо това благодарение на самоконтрола, придобит в Африка, съобразителният мисионер запази самообладание и даде обяснение, което според него беше доста умно:

— Вижте, господин Хейл, доктор Уипъл ще замине за Аухихи като мисионерски лекар. Ако одобрим вас и ако си намерите невяста, вие ще заминете като ръкоположен пастор. Ето защо вашият случай трябва да се разгледа по-задълбочено.

Отговорът звучеше така разумно, че Абнър веднага го прие. А когато Джон Уипъл получи вестта за положителния резултат и веднага изпрати две писма — едното до Съвета в Бостън с потвърждението си, а другото до братовчедка си в Хартфорд с предложение за женитба, Абнър спокойно се усмихна на своя развълнуван съквартирант, като си повтаряше успокоителния довод: „Всеки може да е мисионерски лекар. Но за да станеш редовно ръкоположен пастор, е нужно да бъдеш проучен внимателно“. Ала когато му дойдеше наум тази суетна мисъл, той си спомняше за библейската противоотрова и си повтаряше и нея: „Ненавистен Богу е всеки, чието сърце е гордо“, а след това търсеше опора в силните слова на Йов: „Открий всеки горделивец и го накажи. Погледни горделивеца и го накарай да склони глава“. По този начин двете лица на Абнър се бореха едно с друго.

* * *

Преподобният Торн, веднага след като приключи с разговорите в Йейлския колеж, се върна в Бостън и оттам взе дилижанса за Марлборо, Масачузетс, за да проучи характера на Абнър Хейл и перспективите му. Още преди дилижансът да влезе в Марлборо, той почувства как старото му неприятно усещане за селото се връща. Самодоволните бели плевни сред самодоволния пролетен пейзаж говореха за поколения от пестеливи и предпазливи хора, горди с имота си и глухи за Божието слово. Предишните му впечатления се подсилиха, когато видя и жителите — самодоволни също като плевните си.

Училищният директор се замисли.

— Абнър Хейл! А, да! Децата на Хейл са толкова много, че човек трудно ги различава едно от друго. Абнър — с рядка руса коса, не беше добър по физкултура и беше още по-зле по математика, но се справяше добре с разказвателните предмети, което е свидетелство за буден ум. Аскетичен младеж, който никога не си гризеше ноктите. Имаше добри зъби.

— Набожен ли беше? — настояваше Торн.

— Дори прекалено — кимна директорът. После, усещайки, че посетителят може да изтълкува това като упрек срещу набожността, добави бързо: — Искам да кажа, че беше склонен към фанатизъм, което за мен е погрешно, защото нали Библията ни учи: „Мъртвите мухи в мазилото на аптекаря му придават лоша миризма също като глупостта на мъдрия и почтен човек“. — Вдигна ръце и се усмихна подкупващо.

— Ще стане ли добър мисионер от него? — малко раздразнено попита Торн, понеже цитатът от Библията не му беше съвсем ясен.

— О, да! — извика директорът. — Да се втурне в неизвестното. Да приобщи езичниците към словото на Бога. Да, мисля, че Абнър Хейл… Но дали говоря за същото момче? Беше най-голямото дете на Гидиън Хейл. Лош цвят на лицето… наистина, некрасиво дете. Да, той е. О, да! От него ще стане чудесен мисионер. Обича отдалечените места, където да бъде сам.

Местният пастор се оказа не по-добър от директора и преподобният Торн, обучен в суровите африкански условия, бързо се досети откъде Абнър е добил навика да хлипа. Треперливият старец изхриптя:

— Малкият Абнър Хейл! Спомням си годината, когато той откри Бога. Случило се е в ливадата на баща му и там се заковал на мястото си.

— Ще стане ли добър мисионер от него? — прекъсна го Торн.

— Мисионер! — раздразни се старецът. — Защо трябва да напуска Марлборо? Защо да не се върне тук и да заеме мястото ми, на което ще бъде полезен? Някой трябва да изпрати мисионери в Марлборо. Атеизъм, деизъм, унитаризъм, квакеризъм. Скоро няма да остане и един свестен последовател на Джон Калвин в цяла Нова Англия. Ако ви трябва моето мнение, млади човече, а по зачервеното ви лице мога да преценя, че не е така, вие не би трябвало да съблазнявате нашите младежи с пътешествия в Цейлон и Бразилия или в други подобни места. Нека си стоят тук и тук да вършат мисионерската си работа. Ала аз не съм отговорил на въпроса ви. Абнър Хейл би станал чудесен мисионер. Внимателен е, но и упорит, когато има право. Работи здравата, в любовта му към природата има нещо поетично. Набожен е и уважава родителите си. Прекалено добър е, за да бъде изпратен в Цейлон.

По прашния път към фермата на Хейл преподобният Торн беше почти взел решение да се откаже от сложния си план първо да убеди Съвета, че е нужно да вземат Абнър, а после да съгласи племенницата си Джеруша да направи същото. Всичко, което досега бе чул за момчето, потвърди подозренията на комисията, че Абнър е труден и своенравен младеж и ще създаде трудности, където и да отиде; но когато изпитият мисионер влезе в дома на Абнър Хейл, мнението му бързо се промени.

От пътя до уединената новоанглийска къща с прилепена до нея плевня водеше тясна алея, оградена с кленови дървета. Сградите не бяха боядисвани последните сто и петдесет години и сега се изправяха сивкаво-кафяви под новоанглийското слънце, което, вместо да осветява някогашната красива вътрешна затревена площ, само подчертаваше мрачния вид на постройките. Преподобният Торн си спомни, че и той бе израснал в подобна къща; в такива християнски домове се възпитаваше истинската набожност. Абнър изведнъж му стана много по-ясен просто като видя неприветливите очертания на дома му.

Сухият и непреклонен Гидиън Хейл допълваше картината. Като преметна кльощавия си ляв крак почти изцяло около десния, така че глезените му се срещнаха, той се опита да предразположи госта си.

— Ако вземете Абнър за Аухихи, преподобни Торн, работата няма да потръгне съвсем леко. Той не е обикновено момче. И с него човек не може да се разбере особено лесно. Беше доста разумен, преди да приеме вярата. Оттогава започна да мисли, че не аз, а той е в състояние да тълкува волята на Бога. Но има изключително силен характер. Ако видите бележките му в местното училище, ще откриете, че успехът му там беше доста лош. Но вероятно са ви известни постиженията му в Йейлския колеж. Само отлични оценки. Наистина много неща не го интересуват, преподобни Торн, ала стане ли дума за правдата, той е непоклатим като скала. Всичките ми деца са такива.

На вечеря Елифалет Торн видя гранита, от който бе изсечен Абнър. Деветте деца на Хейлови, без мръсотия по лицата си и облечени във възможно най-евтиното домашно платно, влязоха послушно в колона и седнаха на масата, която се отличаваше с безупречна чистота и много малко храна.

— Да се помолим — призова жилавият Гидиън с ястребови очи и всички глави се сведоха. Едно по едно деветте деца изрецитираха подходящи пасажи от Библията, след което госпожа Хейл, почти безжизнена купчина кокали, измърмори „Бог да благослови този дом“, последвано от петминутна молитва, изречена от съпруга й. Накрая Хейл попита:

— Ще се съгласи ли сега и нашият гостенин да ни благослови с една молитва?

Сцената толкова напомняше собственото му детство, че преподобният Торн се впусна в десетминутна благословия, в която възкреси набожните извисявания на младостта си, прекарана в християнско семейство.

След жалката вечеря Гидиън Хейл отведе цялото домочадие в предната стая, където изключително острият мирис на мухъл свидетелстваше, че тук никога не се е палил огън, и предложи да преминат към тържествените вечерни молитви. Започнаха жена му и дъщерите с пламенна версия на „Всички да славят силата на Христовото име“, след което Гидиън и момчетата изпяха химн, доста популярен навремето — „О, нека вървим по-близо до Бога“. Когато стигнаха до трогателния куплет за идолите, преподобният Торн се присъедини със силния си глас, защото текстът би могъл да се определи почти като основен мотив на живота му:

Дори да имам идол скъп,

какъвто и да е,

от трона ще го снема аз,

за да почитам теб.

Последваха молитвите на Гидиън и най-голямото му момче, после поканиха и посетителя да каже няколко думи. Преподобният Торн говори дълго и разпалено за влиянието, което християнският дом може да окаже върху младия мъж или — като си спомни сестрите си, израснали като силни жени — върху младата жена.

— От такива домове — говореше той — Бог избира хората, които да пренесат делото му на земята. — Усети, че със словото си се е превърнал в опекун на Абнър Хейл, защото разбираше, че макар младежът да бе неприятен сега, в бъдеще щеше да стане мощно и солидно оръдие на Божията воля.

След като молитвите свършиха и децата бяха отпратени, преподобният помоли Гидиън за лист, на който да напише доклада си за Съвета.

— Дълго ли ще е писмото? — заинтересува се Гидиън.

— Съвсем кратко — отвърна Елифалет. — Имам само да им съобщя една приятна новина.

Гидиън благоразумно откъсна само половината от листа за писмо и я подаде на посетителя си.

— Тук не хабим нищо — обясни той.

Високият мисионер започна писмото си: „Братя, посетих дома на Абнър Хейл и установих, че той произхожда от семейство, изцяло посветено на Бога…“, но погледна и към тясната полица за книги. Видя със задоволство, че те много приличат на книгите, които имаха и в неговия дом — старо томче на Евклид, „Книга за мъчениците“ на Фокс, помагало за правопис от Ноа Уебстър, протрито издание на Джон Бъниан, поставено до семейната Библия.

— С удоволствие забелязвам — прекъсна писмото си преподобният Торн — че това християнско семейство не се е поддало на увлечение по лекомислената поезия и романите, които напоследък са така популярни.

— Семейството ни се стреми към спасението си — мрачно отвърна Гидиън, а мисионерът се зае да довърши писмото, което щеше да изпрати Абнър Хейл в Аухихи.

Елифалет Торн, придружен от господин и госпожа Хейл, излезе навън в хладната пролетна вечер и тръгна към огрения от лунната светлина път.

— Ако валеше — подхвърли Гидиън — или ако нямаше луна, щях да оседлая коне… — Вместо това посочи пътя към Марлборо със силната си десница.

— Не е далече — увери той госта си.

Преподобният Торн пожела „лека нощ“ на съпрузите и се отправи към слабите светлини на Марлборо, но след малко спря, обърна се и огледа още веднъж мрачния и неприветлив дом, в който бе израснало протежето му. Дърветата бяха засадени в редици, нивите добре обработени, а кравите угоени. От останалата част на фермата лъхаше единствено крайна бедност, нямаше съвсем нищо, свързано със стремежа към красота. Съзнателно постигнатият аскетичен вид бе определено отблъскващ, но явното му послание към минувача беше: „Този дом е посветен на Бога“. Като още едно доказателство за това по-малко от два часа след потеглянето на преподобния Торн най-голямата сестра на Абнър Хейл се втурна разплакана в стаята на майка си, застана разтреперана на лунната светлина и изхлипа:

— Мамо! Мамо! Не можах да заспя и си мислех само за бедните африканци, за които ни разказа преподобният Торн. Разтреперих се и чух как Бог се обърна право към мен.

— Облада ли те чувството, че си извършила съкрушителен грях? — попита майка й, като намяташе дългото палто, което използваше вместо халат.

— Да! И за първи път осъзнах, че съм безнадеждно и изцяло прокълната, че за мен няма спасение.

— И си почувствала желание да се посветиш изцяло на Бога, нали?

— Сякаш някаква огромна ръка ме разтърсваше — така силно, че едва се съвзех.

— Гидиън! — в екстаз извика майката на момичето. — Естър е открила посвещението си в чувството за грях!

Новината бе най-приятната, на каквато Гидиън Хейл можеше да се надява, и той на висок глас запита:

— А изпитала ли е Божията милост?

— Изпитала я е! — викаше госпожа Хейл. — О, благословена земя на Израил, още един грешник те откри!

Тримата Хейл коленичиха на лунната светлина и с плам благодариха на своя мрачен и строг закрилник, че е разкрил пред още един член на семейството безпощадното бреме на греха, което човек неизменно носи; близостта на вечните огньове, предопределени завинаги и безнадеждно за деветдесет и девет от всеки сто човешки същества; нерадостният и горчив път на избавлението…

След три дни преподобният Торн наближи едно от най-изисканите селища, строени в Америка — село Уолпол край река Кънектикът в Югозападен Ню Хампшир, чиито облицовани с бели дъски къщи с фронтони бяха в три редици. Това село радваше сърцето, защото блестящата му черковна камбанария се виждаше отдалече, а заобикалящата го хълмиста земя бе много плодородна. Тъкмо в Уолпол бе дошла най-голямата сестра на преподобния Торн, след като се бе наложила и омъжила за младия харвардски адвокат Чарлс Бромли, чието семейство бе живяло в Уолпол вече няколко поколения.

Преподобният Торн никога не бе одобрявал нито семейство Бромли, нито селото им, защото и двете свидетелстваха повече за охолен живот, отколкото за набожност. Рядко му се случваше да дойде в Уолпол, без да изпита чувството, че някой ден Бог трябва да накаже това тънещо в разкош място. То се превръщаше в убеждение, щом приближеше дома на семейство Бромли — красива, обширна, бяла триетажна къща с много фронтони. Този път бе поразен, когато чу, че сестра му свири английска танцова музика на семейния орган. Мелодията изведнъж спря и една весела четиридесетгодишна жена с кръгли бузи се втурна към вратата и извика:

— Това е Елифалет!

Той избягна целувката и се огледа неспокойно. С радост видя, че племенницата му Джеруша я няма вкъщи.

— Не, тук е — уточни Абигейл. — Седи умислена на горния етаж. Никак не е добре, но ако питаш мен, тя сама си е виновна. Не иска да го забрави, а когато дойде моментът да се вземе решение, в Бостън пристига писмо от Кантон или Калифорния и тя отново оклюмва.

— Не ти ли е идвало наум да не й даваш писмата?

— Чарлс никога не би го разрешил. За него стаята, заемана от определен индивид, е крепост за обитателя. Външните фактори, дори да са покварени, имат неотменното право да поддържат контакт с тази крепост.

Преподобният Торн се канеше да запита защо ли все пак Бог не е отнел живота на Чарлс Бромли, но след като се бе чудил за същото през последните двадесет и две години и Бог упорито бе отказвал да вземе мерки, остави вече изтъркания въпрос неизказан. Дразнеше се обаче, че Бог не престава да благославя всяко занятие, с което се захващаше Бромли.

— Не — тръсна глава той, когато сестра му го попита дали ще остане у тях. — Ще се настаня в странноприемницата.

— Тогава защо си бил целия този път?

— Защото открих възможност дъщеря ти да бъде спасена.

— Джеруша?

— Да. Три пъти съм я чувал да казва, че иска да отдаде живота си на Исус, да работи където и да я изпрати той… като мисионерка.

— Елифалет! — прекъсна го сестра му. — Това бяха думи на младо момиче, разочаровано от любовта. Тогава той не й се беше обаждал цяла година.

— Тъкмо в миговете на разочарование изказваме истинските си мисли — настояваше Торн.

— Но Джеруша тук има всичко, което й е нужно.

— На нея й е нужен Бог в живота, а него го няма тук.

— Моля ти се, Елифалет! Не смей…

— Разисквала ли си някога с нея нещата, които е говорила с мен? — не се отказваше преподобният Торн. — Имала ли си смелостта?

— Знаем само, че когато получи писмо от него, тя е на седмото небе от щастие и е готова да се омъжи веднага щом корабът му пристигне в Ню Бедфорд. Минат ли обаче шест-седем месеца без вест, се кълне, че ще стане мисионерка и ще служи в Африка… като вуйчо си.

— Нека поприказвам с нея сега — предложи Елифалет.

— Не! В момента е в депресия и ще се съгласи с всичко.

— Навярно и със спасението на безсмъртната си душа, така ли?

— Елифалет! Не говори така. Знаеш, че Чарлс и аз се опитваме да живеем като добри християни…

— Никой не може да бъде добър християнин в Уолпол, Ню Хампшир. — По лицето му се четеше отвращение. — Единственото, което виждам тук, е суета. Погледни и тази стая! Орган, на който не се свирят химни. Романи. Книги от похотливи поети. Парите, които би трябвало да се дадат за мисиите, отиват за показна украса. Абигейл, един младеж от Масачузетс, отдаден на Бога, наскоро ще бъде изпратен като мисионер в Аухихи. Помоли ме да поговоря с теб за ръката на Джеруша.

Госпожа Бромли се облегна на тапицирания си стол, после се съвзе и повика слугата:

— Иди веднага да извикаш господин Бромли — нареди тя.

— Не съм дошъл тук да говоря с мъжа ти — възнегодува Елифалет.

— Мъжът ми, а не Бог е бащата на Джеруша.

— Това е светотатство!

— Не, любов!

Брат и сестра седяха в неприязнено мълчание и изчакаха да дойде Чарлс Бромли — закръглен, весел, благополучен и преял.

— Семейна кавга, а? — грубовато запита той.

— Брат ми Елифалет…

— Знам го, скъпа. Наричай го просто Фет. — Засмя се и добави: — От опит съм се уверил, че ако в такива случаи успееш да накараш страните да се държат естествено, е най-добре. Щом представяш някого като „брат ми Елифалет“, така би могъл да се озовеш и в съда. Какво ще кажеш, Фет?

— Един прекрасен младеж от Богословския факултет на Йейлския колеж тия дни заминава за Аухихи…

— Къде е Аухихи?

— Близо до Азия.

— Там китайци ли живеят?

— Не, аухихяни.

— Нищо не ми говори.

— Направи му много силно впечатление онова, което му разказах за племенницата си Джеруша.

— От къде на къде стана дума за нея? — подозрително запита Бромли.

— Това е унизително — възмути се Абигейл. — Елифалет е тръгнал насам-натам да предлага дъщеря ни. И да я жени.

— Защо, много мило от негова страна! — избухна Бромли. — Бог ми е свидетел, че аз не съм имал никакъв успех, като съм я предлагал. Една седмица е влюбена в моряк, когото не е виждала цели три години! Аби, дали този моряк я е целунал поне веднъж?

— Чарлс!

— А следващата седмица е влюбена в Бога и търси наказанието си на някой далечен остров. Откровено казано, Фет, ако можеш да й намериш добър съпруг, ще съм ти много благодарен. Тогава ще насоча усилията си към двете й сестри.

— Младежът, за когото говоря, се казва Абнър Хейл — делово съобщи Торн. — Ето препоръките на професорите му. Посетих дома му…

— О, Елифалет! — възрази сестра му.

— Под претекста, че се интересувам дали е израснал в християнска среда.

— И добър християнски дом ли откри? — заинтересува се Бромли.

— Във всяко отношение — отвърна Елифалет.

Чарлс Бромли закрачи из красиво обзаведената си стая, после каза изведнъж:

— Щом ти твърдиш това, Фет, тогава със сигурност трябва да е бил нещо ужасно. Мога в този миг да си представя как изглежда младият Абнър Хейл. Кльощав, с лоша кожа, със съсипани от прекалено четене очи, много набожен за пред хората, с мръсни нокти на ръцете, поне с шест години забавено развитие по отношение на светските обноски. И все пак, интересно, като наблюдавам как върви животът тук, в Уолпол, много от тези момчета в последна сметка се оказват най-добрите съпрузи.

Въпреки че не би го признал, преподобният Торн винаги се бе възхищавал от острия ум на зет си, така че сега отбеляза нещо, което изобщо не бе имал намерение да казва:

— Чарлс и Абигейл, този младеж е съчетал всичко, което Чарлс току-що изреди. Но той е също човек с призвание, изключително наясно със себе си, а положителните му качества ще се множат и занапред. В момента не бих го искал за зет, но след десет години ще е най-добрият съпруг за всяка жена.

— Поне висок ли е колкото Джеруша? — попита Абигейл.

— Не съвсем, а е и една година по-малък.

Госпожа Бромли се разплака, но съпругът й грубо й шътна.

— И да знаеш само каква е цялата история, Фет! Морякът, в когото Джеруша е влюбена… На някаква смешна забава тук, в Уолпол… Мисля, че е братовчед на Лоуел… Винаги съм смятал, че оная вечер най-много в него се влюби майка й. Тези високи мъже с властен поглед! — Той поглади закръгленото си коремче и започна да убеждава жена си да не плаче.

— Въпросът в края на краищата е ясен. — Елифалет бе решил да говори без заобикалки. — Вие имате дъщеря и аз имам племенница. Всички ние я обичаме много. Тя е на двайсет и две години и с всеки изминал ден става все по-объркана. Трябва да й намерим съпруг. Трябва да й помогнем да си избере начин на живот. Аз предлагам и двете неща.

— А аз оценявам предложението ти — сърдечно благодари Чарлс. — Бог ми е свидетел, че се чудех какво да направя.

— Все още ли държиш да разговаряш с нея, Елифалет? — попита Абигейл, разколебана от реакцията на мъжа си.

— Не, Абигейл — намеси се съпругът й. — Това е твой проблем, не на Фет.

— Как не! — изсумтя госпожа Бромли. — Но какво мога аз да й кажа за младежа?

Елифалет, който бе предвидил това, й подаде сбито досие на Абнър Хейл с кратко описание на външността на младия пастор, извлечение от оценките на изпитите, есе, написано от него самия за порядките в женевската църква, бележки по родословното дърво на семейство Гидиън Хейл от Марлборо, потомци на Елиша Хейл от английския град Бъкс. На отделно листче бе отбелязано, че поверителни писма може да се изпращат на Джон Уипъл, президента на колежа Дей, няколко християнски семейства в Марлборо, Масачузетс, и на Естър, сестрата на Абнър, в семейната ферма. Абигейл Бромли погледна първо физическото описание: „Добър и чист цвят на кожата, донякъде блед; хубави зъби“.

Би могла да понесе лоши новини, но тези окуражителни оценки й дойдоха в повече и тя изхлипа:

— Ние дори не знаем къде е Аухихи. — После реши да обвини мъжа си в недостатъчна родителска любов. — Ти искаш ли да изпратиш дъщеря си…

— Скъпа моя — твърдо започна Чарлс — единственото нещо, което не искам да направя, е да оставя детето си в плен на пристъпите на депресия и религиозните мании в стаичката на горния етаж. Ако в Аухихи може да открие любов и заможен живот, това е хиляда пъти по-добро от онова, с което се занимава в Уолпол, Ню Хампшир. А сега иди и поговори с нея. Според мен този месец тя се е залюляла в ритъма на религиозното махало, така че навярно ще подскочи от радост при възможността да се омъжи за пастор и да замине за Аухихи.

И така, в резултат от настойчивите пътувания на преподобния Торн до Марлборо и Уолпол младият Абнър Хейл, който притеснено броеше юнските дни в Йейл, накрая получи писмо от Бостън: „Драги господин Хейл, благодарение на внимателното проучване, извършено от преподобния Елифалет Торн, Американският съвет на пълномощниците по задграничните мисии (АСПЗМ) има честта да Ви съобщи, че по Божията воля сте избран за мисионерска работа в Хаваите. Вие и съпругата Ви ще потеглите от Бостън на първи септември с брига «Тетис». Капитан му е Джандърс“. Приложен бе и списък с около двеста предмета, които отпътуващите мисионери би трябвало да вземат със себе си:

3 бръснача

1 чадър за слънце

1 касичка

1 компас

3 ножици

1 мех за вода

21 кърпи

4 чаши

3 кани

1 леген

3 нощни гърнета

1 ръжен

1 качулка

1 фенер

1 пиростия…

Имаше и много по-кратко писмо, в което пишеше: „Осведомявам Ви, че би било добре да се представите в края на юли в дома на Чарлс и Абигейл Бромли в Уолпол, Ню Хампшир, и да се срещнете там с дъщеря им Джеруша, двадесет и две годишна християнка. Предполагам, че бихте искали да си купите това-онова, за да изглеждате по-добре за тази важна среща, затова прилагам и три долара, които не е нужно да ми връщате“. Писмото бе подписано: „Елифалет Торн от Африканската мисия“.

* * *

През онези години в началото на деветнадесети век за Хаваите тръгваха много млади пастори, които — погълнати от учението — нямаха време да се запознаят с млади жени, готови да сключат брак, и изведнъж се сблъскваха с наложителната необходимост да се оженят за няколко седмици, тъй като Американският съвет на пълномощниците по задграничните мисии решително отказваше да изпрати неженени мъже на островите и съветваше всички, желаещи да работят там в името на Бога, да разпитат приятелите си и да намерят подходяща жена. Не бе имало случай на провал. Някои млади пастори, разбира се, бяха отхвърляни от първите избраници на приятелите им, но рано или късно всички си намираха съпруги „не защото тези момчета са красиви, а защото в Нова Англия има толкова много стари моми. Най-добрите ни младежи са с корабите в морето“. Водеха се спорове дали решението на АСПЗМ е продиктувано от опасения, че неженените мъже могат да допуснат множество грешки, или предпазната мярка се дължеше на някакви специални сведения за живота на Хаваите. Второто изглеждаше по-вероятно, защото китоловците, които се завръщаха в Ню Бедфорд или Нантъкет — ако си направеха труда да се отбият вкъщи — донасяха истории за благосклонни моми, безкрайни запаси от кокосови орехи и тръстикови къщички сред красиви долини. По всички пристанища се носеше тъжният напев:

Как искам в Аухихи да се върна,

където сладко шепне океана,

и пак момичетата нежни да прегърна,

че те не знаят в любовта забрана!

От такива песни Съветът бе извадил заключение, че би било разумно да се изисква дори от достигналите Божията благодат младежи да вземат със себе си собствените си, приели вярата, жени. Още по-важно обаче бе убеждението, че жените са носители на цивилизацията, видимите вестители на християнския живот. Затова АСПЗМ настояваше за съпругите — не само да задържат младите мисионери в правия път, а и защото самата набожна млада съпруга е най-убедителен мисионер. И така, тези младежи бродеха из Нова Англия, запознаваха се със скромни и набожни момичета в петък, предлагаха им брак в събота и се женеха, след като изчакваха триседмичния църковен срок, а после веднага заминаваха за Хаваите.

Но никое от тия любовни приключения не бе по-странно от онова на Абнър Хейл. Когато напусна Йейл в началото на юли, ръкоположен за пастор на конгрегационалистката черква, беше висок метър и шестдесет и два сантиметра, тежеше шестдесет и два килограма, беше необичайно блед, ходеше приведен, а рядката му руса коса бе сресана на път в средата, пригладена с вода и намазана с помада. Носеше черен фрак като повечето пастори, на врата си имаше къса и широка памучна вратовръзка, новият му двадесет и пет сантиметров касторен цилиндър се стесняваше десетина сантиметра над главата, а после се разширяваше до значителни размери най-горе. В оскъдния си багаж бе сложил малка четка, с която му бяха казали да приглажда шапката си. Цилиндърът бе най-екстравагантната част от облеклото му, защото Абнър намираше, че той — повече от всичко останало — ще показва, че е пастор. Не обръщаше толкова внимание на черните си кожени обувки с ластична закопчалка.

Дилижансът накрая го стовари в Марлборо и той слезе внимателно, нагласи високата си шапка, вдигна багажа си и се отправи пеша към къщи. За негово разочарование никой в Марлборо не си направи труда да го поздрави за пасторското звание, защото никой не го разпозна с този цилиндър. Достигна дома по оградената с дървета алея, без да е говорил с някого, и застана сред горещината и праха загледан, както му се струваше, за последен път в мрачната и недружелюбна къща, родно място на поколения Хейлови. Сградата означаваше за него толкова много любов, че той наведе глава и се разплака. По-малките деца го завариха в тази поза и доведоха цялото семейство да го приветства с „добре дошъл“.

Едва се бяха събрали в скромно обзаведената предна стая, когато Гидиън Хейл, греещ от радост, че синът му току-що е ръкоположен, предложи:

— Абнър, ще прочетеш ли първата си молитва в тази къща?

Абнър избра Левит 25:10 — „… и всеки да се върне във владението си, и всеки да се върне между племето си“ — и изнесе въз основа на този текст кратка проповед. Семейството засия от гордост и задоволство, а когато службата привърши, срамежливата висока Естър отведе брат си настрани и му прошепна:

— Случи ми се най-прекрасното нещо, Абнър.

— Татко ми каза, Естър. От сърце се радвам, че си изпитала Божията милост.

— Би било суетно от моя страна да говоря за това — изчерви се момичето. — Имах предвид нещо друго.

— Какво?

— Получих писмо.

— Откъде?

— От Уолпол, Ню Хампшир.

Сега дойде ред на Абнър да се изчерви и макар че не искаше да проявява прекалено любопитство, все пак трябваше да попита със запъване:

— От… — Но не намери сили да произнесе името, което още не бе изговарял пред никого. Струваше му се така невероятно дори да е чувал за Джеруша Бромли, да не говорим за намерението му да й направи предложение, че не искаше да осквернява името й, като го изрече.

Естър Хейл пое дланите на брат си в своите и го увери:

— Това е една от най-сладките, най-внимателни и нежни млади християнки в цяла Нова Англия. Нарича ме сестра, настоява да се моля за нея и да й дам указания.

— Би ли ми показала писмото? — попита Абнър.

— О, не, не! — енергично се възпротиви Естър. — Писмото е поверително и е лично до мен. Джеруша казва… Колко сладко е името й, Абнър! То идва от Иеруша, майката на Йоатам от Книга на царете. Пише ми, че всичко става толкова бързо, че й е нужно да се довери на надежден приятел. Би се учудил на нещата, за които ме пита.

— За какво?

— За теб.

— А ти какво й отговори?

— Написах й осемнайсет страници и макар това да е тайно писмо между сестра ми и мен…

— Сестра ти?

— Да, Абнър, писмото й ме убеди, че смята да се омъжи за теб. — Естър се усмихна на смутения си брат и добави: — И макар че писмата ни са тайни, преписах една от осемнайсетте страници.

— Защо?

— Защото там изброявам всичките ти недостатъци, както една млада жена би ги преценила, и като израз на сестринската си любов, Абнър, бих искала да ти дам тази важна страница.

— И аз бих желал да я видя — тихо се съгласи Абнър и занесе добре подредената страница, изписана с красив почерк, в стаята си. Там прочете: „Мила ми Джеруша, която се надявам един ден да имам правото да наричам своя сестра, досега ти писах само за добродетелите на брат си. Те са много и аз не съм ги преувеличила, защото, както можеш да се досетиш, хармоничният живот в голямо и сплотено семейство дава добра възможност и на ограничения ум да проникне в най-тайните кътчета на съзнанието и темперамента на другия. И така, с надеждата, че скоро ще дойде денят, когато ще станем истински сестри, и понеже искам да ме оцениш като напълно искрена според християнския принцип, както повелява нашият Бог в Посланието на апостол Павел до Ефесианите, 4:25 — «Заради това, като отхвърлите лъжата, казвайте истината всеки на ближния си, понеже сме членове един другиму», сега трябва да ти съобщя и слабостите на своя набожен и мил брат. Първо, Джеруша, той не е научен на светски обноски, така че сигурно ще се разочароваш, ако търсиш тях на първо място у съпруга си. Би могъл, сигурна съм, да се научи на повече изисканост и може би с помощта на внимателните ти съвети някой ден ще се държи почти цивилизовано, но аз се съмнявам в това. Той е груб и непосредствен. Нетактичен и прям е и от наблюденията върху майка си, която цял живот е имала работа с такъв съпруг, знам, това понякога е много тежко. Мисля обаче, че жените ценят добрите обноски, но рядко ги намират. Второ, той проявява небрежност в отношенията си с жените. Живяла съм заедно с него деветнайсет години и винаги сме били много близки, споделяли сме и най-големите си тайни, ала никога не се е сетил да ми направи подарък. Получавала съм от него само полезни предмети като линии за чертане или списания. Убедена съм, той дори не подозира, че съществуват цветята, макар Бог да се е погрижил храмът му в Йерусалим да е построен от най-добър материал и благоуханно дърво. По това прилича много на баща ни. Трето, той не е красив, а навикът да се привежда му вреди още повече. Не се интересува от облеклото си, нито от себе си, макар че трябва да призная — мие зъбите си редовно. Всеки ден в Марлборо срещам по-красиви младежи от брат си и навярно някой ден ще се омъжа за един от тях, ала не се надявам ни най-малко той да има многото положителни качества, за които вече ти писах. Но знам, че на теб често ще ти се иска Абнър да стои малко по-изправен, бельото му да е малко по-бяло и да има малко по-внушително присъствие. Той никога няма да притежава тези добродетели, тъй че ако предварително се мъчиш да ги откриеш, ще бъдеш доста разочарована. И накрая, сестро Джеруша — осмелявам се да те нарека така в израз на най-пламенната си надежда, че ще приемеш брат ми — духът на радост, който прозирам в писмото ти, е много нужен на Абнър. Абнър много се нуждае. Трябва да те предупредя, че той е и сериозен, и суетен и че ако не беше предопределен за мисионерска работа, тези негови черти щяха да са ужасни, но сериозността и суетата му се подхранват от един и същи източник. Той има чувството, че Бог е говорил лично с него, и това е самата истина — Бог удостои и мен, а от писмото ти съдя, че е бил в пряк контакт и с теб — ала нито ти, нито аз сме обсебени от неговата суета. Самата аз открих в присъствието на Бога радост, която никога не съм познавала. Тя ме кара да съм по-мила със сестрите си, да разбирам по-добре и братлетата си. По-лесно ми е да храня пилетата и да бия маслото. Ако Абнър само можеше да преодолее суетата си в присъствието на Бога, би станал почти безупречен съпруг за теб, Джеруша. Но той и сега е добър човек и аз те моля да запазиш това писмо, защото след години ще разбереш, че непознатата ти сестра е говорила истината“.

В Марлборо бе дошло и още едно писмо. Беше от преподобния Елифалет Торн и в него пишеше само: „Докато си при баща си, работи всеки ден на слънце със свалена шапка. Аз ще отслужа церемонията, ако Джеруша те приеме“.

И така, Абнър работи две седмици на полето като в момчешките си години и след известно време загоря, а бледата кожа под вдлъбнатите му очи се изопна. Когато настъпи часът да се сбогува с голямото си и любещо семейство, беше станал по-красив от всякога, но не се бе освободил от мрачната си увереност, за което сестра му Естър се бе молила. Това отчасти се дължеше на предчувствието на младия пастор, че се радва за последен път на тези единадесет души, на познатата плевня, на нивите, сред които бе станало приобщаването му към вярата, на топлото и дружеско отношение на християнското си семейство. Ръкува се с майка си, защото никога не си бе падал по прегръдките, а после и с баща си, който замислено предложи:

— Дали да не впрегна каруцата, след като вече тръгваш.

Но с явно облекчение прие отговора на сина си:

— Не, татко. Денят е приятен. Ще вървя пеша.

— Бих искал да ти дам малко пари за из път, Абнър. — Баща му отново се колебаеше.

— Няма нужда — отвърна Абнър. — Преподобният Торн беше любезен да ми изпрати три долара.

— Така ми каза и Естър. — Гидиън Хейл протегна отрудената си ръка. — Господ да те пази, синко.

— Дано не те напуска Божията благодат — пожела от своя страна Абнър.

После се сбогува с Естър и за първи път осъзна, че е станала хубава девойка. Усети моментно съжаление и си помисли: „Трябваше да се сближа повече с Естър“. Но вече беше твърде късно и той стоеше все така смутен и объркан, когато тя го целуна, като с това даде пример и на останалите му сестри.

— Довиждане — със задавен глас каза Абнър. — Ако не се срещнем отново тук, на земята, със сигурност ще се съберем отново пред Божиите нозе на небето. Защото ние сме наследници и на Бога, и на Исус Христос, а онова, което ще получим, е непокварено, неомърсено и безгранично и то няма да изчезне.

Обърна се със сурово изражение и напусна мрачните си родители и мрачния им дом с небоядисани дъски и грозни прозорци. За последен път се спусна по алеята, излезе на прашния път към Марлборо, откъдето взе дилижанса за Ню Хампшир и тръгна към приключението, от което се ужасяваше.

Абнър се настани в странноприемницата „Старата колония“ в Уолпол, изми се и извади от книжата си листа, който сестра му бе дала на тръгване. Там бяха подредени и номерирани множество препоръки, които започваха така: „След пристигането си се измий и изчеткай добре дрехите си. После изпрати по прислужника известие до госпожа Бромли със следното съдържание: «Мила госпожо Бромли, ще ми окажете ли честта да ме приемете днес следобед в три часа?». Сетне се подпиши и посочи името на странноприемницата, в случай че някой от семейството реши да дойде и да те вземе лично“.

Абнър едва бе изпратил писмото, когато чу сърдечен мъжки глас да пита:

— Да е отседнал при вас един младеж от Масачузетс?

И преди Абнър да е успял да прочете указанията на сестра си за своето първо посещение, вратата се отвори енергично и един добре закръглен нюхампширски джентълмен го поздрави със смях.

— Аз съм Чарлс Бромли. Ти сигурно си нервен като младо конче.

— Така е — призна си Абнър.

— Изглеждаш доста по-загорял и по-здрав, отколкото те описваха.

— Преподобният Торн ме посъветва да поработя на полето.

— И за мен ще е много полезно да направя същото. Дойдох обаче да ти кажа, че изобщо не сме съгласни да висиш в тази странноприемница чак до три часа. Тръгвай с мен през селската мера да те запозная със семейството.

— А няма ли да изглеждам като натрапник? — поколеба се Абнър.

— Синко! — засмя се адвокатът Бромли. — И ние сме нервни също като теб! — Бяха вече на вратата, когато нещо му хрумна и той попита съдържателя:

— Колко струват стаите ви тук?

— Шейсет цента на ден.

— Запази сметката за мен. Тия млади пастори още не печелят достатъчно.

После поведе Абнър из прекрасното в средата на лятото село Уолпол. Минаха покрай селската черква, блестяща и бяла в предреволюционното си великолепие, масивните къщи, гигантските брястове, красивата зелена мера с резбован подиум в средата, откъдето Чарлс Бромли често четеше патриотични речи, и излязоха пред адвокатското жилище, от което госпожа Бромли и двете й по-малки дъщери надничаха като шпиони.

— Не е толкова лош, колкото разправяха — пошепна Чарити Бромли на сестра си.

— Не е много висок — намръщи се Мърси. — Повече би подхождал за теб, Чарити, отколкото за Джеруша.

— Дръжте се прилично, момичета — нареди им госпожа Бромли и всички седнаха кротко на високите столове. Чарлс Бромли отвори вратата с ритник, както обикновено правеше, и в стаята влезе младеж в черно и с висок цилиндър. Мина с твърда стъпка по килима и се поклони на госпожа Бромли:

— За мен е щастие, че ме каните в дома си. — После погледна Чарити, деветнадесетгодишна хубавица с къдри до раменете, изчерви се силно и се поклони още по-дълбоко. — Особено ми е приятно да се запозная с вас, госпожице Бромли.

— Тя не е Джеруша! — изкикоти се Мърси.

Господин Бромли също се засмя.

— Знаеш ги как се занасят момичетата, Абнър. И ти имаш сестри. Ще познаеш Джеруша, като влезе. Тя е хубавицата.

Абнър се почувства обхванат от сковаващо смущение. С малко закъснение долови въпроса на госпожа Бромли:

— Имаш ли сестра, връстничка на Мърси? Тя е на дванайсет години.

— Имам дванайсетгодишен брат — смотолеви той.

— Е, щом брат ти е на дванайсет — умно забеляза Мърси — не може да имаш и сестра на тази възраст.

— Може пък да са близнаци — засмя се Чарити.

— Нямаме близнаци — съвестно обясни Абнър.

— Тогава няма дванайсетгодишна сестра! — победоносно заключи Мърси.

— Госпожа Бромли искаше да каже, Абнър — намеси се господин Бромли — че ако имаш дванайсетгодишна сестра, би могъл да разбереш защо понякога ни се ще да удавим това малко дяволче.

Тези думи поразиха Абнър. Никога не беше чувал родителите си да казват такова нещо дори на шега. Всъщност в първите няколко минути сред семейство Бромли бе станал свидетел на повече веселие, отколкото в собственото си семейство през изминалите двадесет и една години.

— Мърси изглежда твърде добро дете, за да бъде удавена — измърмори той в желанието си да бъде любезен и после зяпна, тъй като по стълбите слезе Джеруша Бромли — двадесет и две годишна, стройна, тъмноока, тъмнокоса, със съвършени черти и заобиколено от леко потрепващи къдрици лице, по три от всяка страна. Беше изискано облечена с фина колосана рокля от розов муселин на бели клончета, с един ред големи перлени копчета, но не плоски, каквито се продават в по-евтините магазини, а прекрасно закръглени и с многоцветни отблясъци. Образуваха права линия от брошката на шията й през забележителния бюст и надолу, чак до подгъва на роклята, където ефектът се подсилваше от три бели воланчета. Абнър, след първия си поглед към нея, се задави. „Това не може да е сестрата, която са избрали за мен — помисли си. — Прекалено е красива.“

Тя пресече стаята с твърда крачка, подаде ръка на Абнър и му каза с нисък мил глас:

— Най-умното нещо, което съм правила през живота си, беше да пиша на Естър. Имам чувството, че вече се познаваме, преподобни Хейл.

— Той се казва Абнър! — извика Мърси, но Джеруша не й обърна внимание.

Прекараха дълъг, горещ, но очарователен следобед от един до шест часа. Абнър никога не се бе сблъсквал с такова остроумие и непринуден смях. Настроението му се помрачи единствено от огромното количество вода, която бе изпил след пристигането си в странноприемницата, потънал в прах. Някъде от четири часа нататък от всичко на света най-много му се щеше да отиде до тоалетната — никога не бе попадал в толкова затруднено положение и сега просто не знаеше как да постъпи. Накрая господин Бромли ги прекъсна направо:

— Току-що ми хрумна, че вече пет часа говорим с младежа. Сигурен съм, че би искал да посети тоалетната отвън. — И поведе изчервения млад пастор към най-приятното облекчение, което някога бе изпитвал.

Абнър забеляза на вечеря как цялото семейство наблюдава поведението му на масата, но не се смути и имаше чувството, че се държи доста добре. Това му достави удоволствие, защото — макар да му се струваше глупаво да се съди за човека по маниерите му — изведнъж почувства, че би искал приятното семейство Бромли да остане с най-добри впечатления от него.

— Всички гледахме дали ще извадиш костилките от черешите от устата си с пръсти — закачи го Мърси.

— Научихме се да избягваме това в колежа — обясни й Абнър. — Но вкъщи обикновено ги плюех. — Семейството се засмя щастливо и Абнър разбра, че се е пошегувал, без да е имал такова намерение.

В осем часа господин Бромли попита Абнър дали иска да започне вечерната молитва и той го направи, като взе текста, избран от Естър за случая след грижливо проучване — Битие, 23:4: „… аз съм у вас пришелец и заселник; дайте ми между вас място за гроб, което да си е мое, та да погреба моята покойница отпред очите си“. На Чарлс Бромли този откъс му се стори прекалено тъжен за начинаещ проповедник на двадесет и една години, но призна пред себе си, че Абнър много умело говореше за смъртта като за възторжена възхвала на живота. Абнър от своя страна помисли, че начинът, по който госпожа Бромли свиреше химните на органа, а дъщерите й пееха, беше ненужно приповдигнат. Но въпреки тия различия молитвата премина успешно.

Тогава господин Бромли предложи:

— Хайде в леглата си, деца! Тези младежи тук сигурно имат да си говорят за куп неща. — И с широко разтворени ръце проводи семейството си нагоре.

Когато излязоха, Джеруша сви ръце в скута си.

— Преподобни Хейл, сестра ви ми писа толкова подробно за вас, че не чувствам нужда да ви питам каквото и да е, но може би сте озадачен от много неща.

— Имам един въпрос, който е по-важен от всички останали, госпожице Бромли — отвърна той. — Непоколебима ли е вярата ви в Бога?

— Да. Вярвам повече от майка си и баща си, повече от сестрите си. Не знам как е станало, но е така.

— Радвам се да чуя, че не сте чужда на нашия учител и повелител — доволен въздъхна Абнър.

— Нямате ли други въпроси? — попита Джеруша.

Абнър изглеждаше изненадан и като че ли щеше да попита „Какво друго бих могъл да искам да знам?“, но каза само:

— Имате ли желание тогава да го последвате сляпо за най-величавата работа в живота на човека, дори ако това ви отведе на трийсет хиляди километра от къщи?

— О, несъмнено. Съвсем сигурна съм. Вече няколко години чувствам, че съм предопределена за това. А напоследък чувството ми стана по-силно.

— А знаете ли, че Аухихи е езическа земя, в която витае злото?

— Имах възможността една вечер да чуя лекцията на Кеоки в черквата. Той ни разказа за безпросветните привички на своя народ.

— Но вие въпреки това желаете да отидете в Аухихи?

Джеруша остана скована няколко минути, като се бореше с импулса да потисне естествената си реакция, ала не можа да го направи и накрая избухна:

— Преподобни Хейл, вие не сте тук, за да ме наемате на работа в Аухихи! И не ме проверявате дали ще стана добър пастор! Очаква се да ме попитате бих ли се омъжила за вас!

Абнър преглътна мъчително на стола си на около метър от нея. Избухването на Джеруша не го учуди, защото не се самозалъгваше, че разбира нещо от жени, а може би те трябваше да реагират тъкмо по този начин. Така че не изгуби самообладание. Вместо това започна, загледан в ръцете си:

— Вие сте толкова прекрасна, госпожице Бромли. Вие сте много по-красива, отколкото изобщо бих могъл да очаквам, затова и сега не разбирам как бихте склонили да се омъжите за мен. Изумен съм, че бихте си губили времето с мен, и затова си го обяснявах с някакво властно влечение към Бога. Ето защо ми изглеждаше безопасно и разумно да подхвана тази тема.

Джеруша стана от стола си, отиде до Абнър и коленичи на пода, за да може да го погледне право в очите.

— Да не би да твърдите, че се боите да ми направите предложение, преподобни Хейл?

— Да. Вие сте много по-красива, отколкото си мислех.

— Значи сте се чудили: „Защо ли досега не се е омъжила“.

— Да.

— Преподобни Хейл, не се смущавайте. Цялото семейство и приятелите ми също недоумяват. Истината е, че преди три години, когато още не познавах Бога, се влюбих в един мъж от Ню Бедфорд, който бе дошъл да ни посети. У него имаше всичко, каквото у вас липсва, и в Уолпол бяха решили, че той е най-подходящият съпруг за мен. Но той замина и по време на отсъствието му…

— Използвахте Бог за негов заместник?

— Мнозина смятат така.

— А сега искате да използвате като заместник и мен?

— Струва ми се, че мама и сестрите ми си мислят същото — тихо отвърна Джеруша. Чувствата бяха отминали, без Абнър дори да е докоснал ръката й; тя се изправи сдържано и се върна на стола си.

— И все пак сестра ми Естър смята, че в писмото си сте били искрена — разсъждаваше на глас Абнър.

— И след като е сметнала така — сухо отбеляза Джеруша — направи всичко възможно да ме убеди да се омъжа за вас. Ако сега Естър беше тук…

Двамата странни любовници седяха далече един от друг като неоткрити континенти, с океани от несигурност помежду им, но в края на този изключителен ден Джеруша се увери, че Абнър Хейл наистина вярва и че дълбоко в сърцето си искрено се бои да вземе за съпруга жена, която не е изцяло обвързана с Бога; а Абнър пък прозря, че не е важно дали Джеруша Бромли е изпитала Божията милост, или не — от значение беше само желанието й да остане стара мома завинаги, освен ако бракът не й донесе единствената истинска страст в живота.

С тези взаимни открития първата им среща приключи, а на входната врата Абнър тихо попита:

— Ще ми позволите ли на тръгване да стисна ръката ви нежно… като израз на дълбокото ми уважение към вас?

Когато за първи път докосна плътта на Джеруша Бромли, уолполска стара мома, което бе най-смелата проява в целия му млад живот, от пръстите й в неговите нахлу такава сила, че той за миг онемя, а после смутен закрачи през заспалата мера към странноприемницата.

Преди осем часа на следващата сутрин във всички уолполски кухни — поне на хората, които посещаваха местната черква — вече бяха в течение на любовния роман Хейл-Бромли, защото разузнаването от страна на малката Мърси бе действало успешно и сега тя ходеше от къща в къща и разказваше, останала без дъх: „Е, всъщност не я целуна, тъй като би било нередно при първото му посещение, но все пак взе ръката й в своята — също като в английските романи“.

В осем и половина Мърси и сестра й Чарити минаха през странноприемницата и съобщиха на вероятния си бъдещ зет, че му предстои да бъде отвлечен на семеен пикник, и той попита, без много да му мисли:

— Ще дойде ли и… госпожица Бромли?

А Мърси отвърна:

— Джеруша? Естествено. Как иначе ще се сгоди?

Но този път Абнър предвиди, че му предстои още един ден, прекаран далеч от тоалетната, и отказа да хапне каквото и да е на закуска, дори да изпие млякото си, та когато кошниците за пикника бяха отворени на един нюхампширски хълм, той беше умрял от глад и яде с изумителен апетит. След това отиде заедно с Джеруша на разходка покрай потока и я попита:

— Как можете да се решите да напуснете това прекрасно място?

А тя отговори загадъчно:

— Не всички последователи на Исус са били селяни.

Той се спря до ствола на едно дърво и сподели:

— Снощи не можах да заспя, госпожице Бромли. Мислех си, че съм подхванал доста зле разговора ни. Излиза обаче, че не е било толкова зле, защото в резултат от него ви опознах и оцених качествата ви. Всеки глупак би могъл да види, че сте прекрасна, така че няма смисъл да се говори за това, но при други обстоятелства снощи щяхме да си кажем много неща и да не стигнем до онова, което открихме.

— А ние открихме — продължи Джеруша, хванала една клонка — че и двамата сме трудни хора, но че и двамата почитаме Бога.

Застанал на не по-малко от два метра от нея, той попита:

— А имате ли желание да отидете в Аухихи… при тези условия?

— Бих отишла, преподобни Хейл.

Той преглътна, поглади ствола на дървото и продължи:

— И това значи ли, че сме сгодени?

— Не значи — отсече тя, като държеше своя клон и се поклащаше предизвикателно.

— Защо няма да се омъжите за мен? — попита той напълно объркан.

— Защото не сте ми направили предложение — тръсна глава тя.

— Но нали казах…

— Казахте „Имате ли желание да отидете в Аухихи“ и аз се съгласих. Но това съвсем не значи, че съм съгласна да заобиколя нос Хорн и да се отправя към Аухихи с мъж, който не ми е съпруг.

— О, изобщо не съм мислил… — Абнър цял почервеня от смущение и се опита безуспешно да се извини по няколко различни начина. Накрая спря и погледна стройното момиче в копринена лятна рокля, което клатеше големия клон, сякаш танцуваше. След като тя престана със закачките си, той откри какво трябва да каже. Пусна дървото и коленичи до лъкатушещия поток:

— Госпожице Бромли, ще се омъжите ли за мен?

— Ще се омъжа — отвърна Джеруша и добави нервно. — Така се страхувах, преподобни Хейл, че ще кажете „Ще се омъжите ли за мен, за да дойдете в Аухихи“. Това би развалило всичко.

Тя протегна ръце и му помогна да стане, като очакваше да я прегърне, но той само изтупа колене и с неподправена радост възкликна:

— Трябва да съобщим на родителите ви.

Тя се съгласи с огорчена усмивка и двамата се върнаха до мястото на пикника, където господин и госпожа Бромли бяха заспали дълбоко. Мърси и сестра й бяха будни и явно се досещаха какво е станало, защото Мърси попита:

— Сгодени ли сте вече?

— Да — кимна Джеруша.

— А той целуна ли те?

— Още не.

— Абнър! Целуни я! — извикаха двете сестри и под горещото юлско слънце Абнър Хейл целуна за първи път Джеруша Бромли. Не беше кой знае колко умела целувка, а и публиката го затрудняваше, но след нея, за свое учудване, той сграбчи първо Чарити, сетне Мърси, целуна и двете и извика:

— Вие сте най-милите сестри в целия свят! — После седна замаяно и призна:

— Никога през живота си не съм целувал момиче, а ето че сега целунах три!

Мърси с писък събуди родителите си.

— Направиха го!

Последваха сърдечни поздравления, след което Чарити извади лист с множество подчертани дати:

— Бихме могли да изпратим поканите в неделя, това е пети, и в понеделник, на двайсети, можете да се ожените.

Мърси извика:

— Ще превърнем кантората на татко в шивашко ателие и там ще ушием от плата, който сме купили, рокли и наметала…

— Купили сте плат? — учуди се Абнър.

— Да — призна Чарити. — Преди три седмици Джеруша реши да се омъжи за теб, след като прочете писмото от Естър. А на нас каза: „Ще почакаме да ни посети просто да не би случайно сестра му да е подла малка лъжкиня“. Но всички бяхме уверени, че не е така. Както и да е, татко трябва да е получил поне петнайсет писма за теб, така че си знаехме.

— Значи всички сте се запознали с тия писма? — Абнър явно беше смутен.

— Разбира се! — извика Мърси. — И най-много ми хареса мястото, където пишеше, че си се научил да шиеш, да готвиш и да поддържаш домакинството… в случай че станеш мисионер. Казах на Джеруша да се омъжи непременно за теб, защото никога няма да й се налага да работи вкъщи.

Но вечерта, когато двете по-малки сестри изпращаха новия си зет до странноприемницата, за да се измие преди вечеря, Мърси посочи една голяма бяла къща.

— Ето там беше отседнал морякът. Беше много красив мъж, ала може да ми се е сторил по-висок, отколкото е бил всъщност, защото тогава бях само на девет години.

— И какво стана? — предпазливо попита Абнър, тъй като забеляза как Чарити стиска ръката на сестра си.

— Ох! Чарити се опитва да ме накара да млъкна, Абнър, но аз си мислех, че все някой трябва да ти каже. Той беше много по-красив от тебе, само че не толкова добър.

— Джеруша и без това не би се омъжила за него — добави Чарити.

— Защо не? — попита Абнър.

— За моряци се омъжват определен тип момичета.

— Какъв тип?

— Ами като тези от Салем или от Ню Бедфорд. Жени, които са склонни да чакат съпрузите си с години. Джеруша не е от тях, Абнър. Тя има голяма нужда от внимание. Бъди мил с нея.

— Ще бъда — обеща той и когато в деня на венчавката преподобният Торн пристигна с дилижанса от Бостън, за да извърши церемонията, откри младия си приятел и пастор от Йейл в състояние на лека хипноза.

— Не мога да повярвам, че ще се оженя за този ангел — на един дъх издума Абнър, зажаднял да поговори с някого след седмиците, прекарани в шиене, събирания и срещи с приятели. — Сестрите й са просто невероятни. Миналата седмица осемнайсет жени приготвяха в дома на семейство Бромли дрехи за мен. Никога не съм виждал…

Показа на високия мисионер шестте сандъка с дрехи, ушити за него от уолполските жени, книгите, подарени за мисията в Аухихи, глинените съдове.

— Срещнах истинска душевна щедрост в град, който дори не знаех, че съществува — призна Абнър.

— Сестра ми Абигейл е жена, която винаги лесно е печелила приятели — съгласи се Елифалет Торн. — Толкова се радвам, че ти и Джеруша се открихте един друг в името на Бога. Извини ме сега, но ще отида до къщата, за да довърша приготовленията с Чарлс.

Ала на вратата той се сблъска със съдържателя на странноприемницата, който му подаде нещо.

— Ако сте тръгнали към семейство Бромли, може да вземете и това писмо, току-що пристигна с пощата.

Мисионерът получи няколко листа, сгънати във формата на плик. Писмото бе тръгнало от Кантон, Китай, бе прекарало много месеци в морето, в Чарлстън, Южна Каролина, и Ню Бедфорд. Беше адресирано до госпожица Джеруша Бромли, Уолпол, Ню Хампшир, и бе надписано красиво от силна ръка. Преподобният Торн разгледа внимателно писмото и се замисли: „Каква възможност има съдържателят да спомене за това писмо, преди Джеруша да напусне Уолпол? Не особено голяма според мен. Но все пак съществува известна опасност, така че не бива да го изгарям. Това и бездруго би било грях. Ако сега обаче честно заявя «Елифалет Торн, ти ще предадеш писмото на племенницата си Джеруша Бромли» намеренията ми ще бъдат ясни. А после, ако го пъхна по-дълбоко във вътрешния си джоб, ето така, би било съвсем естествено да забравя за него. А след три месеца мога да го изпратя на сестра си и да се извиня. След като Джеруша вече бъде омъжена, Абигейл надали би поискала да тревожи дъщеря си с такова писмо. Абигейл не е глупава“. И така, той скри писмото и каза на глас, докато вървеше през мерата:

— Трябва да предам това писмо на Джеруша веднага щом я видя.

Този следобед Абнър Хейл, двадесет и една годишен, се ожени за Джеруша Бромли, двадесет и две годишна, която познаваше от две седмици и четири дни, а на следната сутрин младата двойка заедно с четиринадесет сандъка мисионерски вещи потегли за Бостън, към двумачтовия 230-тонен бриг „Тетис“, който отплаваше за Аухихи.

Групата мисионери се събра за първи път на 30 август 1821 година в тухлената черква на бостънския кей. Когато Абнър и Джеруша влязоха, Джон Уипъл ги забеляза и ахна от учудване пред красотата на младата жена, която стоеше неуверено в светлобежовото си палто и синьото боне, подходяща рамка на танцуващите й кестеняви къдрици и блестящите очи.

— Аманда! — пошепна на жена си той. — Погледни Абнър!

— Това ли е Абнър? — попита дребничката хартфордска невяста. — Но ти каза…

— Здрасти, Абнър! — тихо го повика Уипъл. Когато двойките се събраха, представи жена си.

— Това е жена ми, Аманда.

— А това е госпожа Хейл — отвърна Абнър, преди да се запознаят и с останалите девет мисионерски двойки.

Всичките единадесет младежи, събрани в черквата, бяха под двадесет и осем години, а деветима и под двадесет и четири. Един бе женен от две години, а друг вече почти година. Останалите се бяха оженили горе-долу като Абнър и Джеруша. Приятели им бяха изпратили словесни портрети на познати неомъжени набожни девойки и сватбите бяха устроени набързо, обикновено при първата среща. Всичките девет двойки, с изключение единствено на Джон Уипъл и дребната му братовчедка Аманда, се бяха запознали едва четири дни, преди да се разпратят поканите за венчавките. Шест от останалите осем двойки не бяха свикнали достатъчно един с друг преди отплаването, за да си говорят на име. Сред тях бяха преподобният и госпожа Хейл.

Малцина пътници се бяха отправяли на далечно пътешествие с по-ясни указания от препоръките, които им даде Американският съвет на пълномощниците по задграничните мисии в малката тухлена черква. Високият, богоподобен Елифалет Торн, като си спомни тежките години, прекарани в Африка, им каза направо:

— Братя, предстои ви да се потопите в едно от най-трудните начинания на света — мисионерска работа в езическа земя. Настоятелно ви съветвам да се придържате към следните правила. Първо, цялата ви собственост трябва да е обща. Вие сте едно семейство и като семейство ще получавате редовно припасите си от Бостън. Те няма да бъдат предназначени за нито един отделен мъж или жена, а за цялото семейство. Ако тези от вас, които имат земеделски умения, решат да отглеждат плодове и да продават излишъците, с печалбата ще разполага цялото семейство. Ако шивачките сред вас започнат да шият дрехи и да ги продават на моряците в Аухихи, изкараното ще принадлежи на семейството. Вие сте Христово семейство и като семейство ще притежавате къщите, земите, училищата и черквите си.

Второ, задължавате се да не се намесвате в управлението на островите. Трябва непрекъснато да си повтаряте указанието на нашия Бог, което откриваме у Матея: „И казва им: чий е този образ и надпис? Отговарят му: на кесаря. Тогава им казва: отдайте, прочее, кесаревото кесарю, а Божието Богу“. Особено категорично ви се забранява да участвате в управлението. Изпратени сте не да управлявате, а да приобщавате към вярата. Божествените ви задачи са две — да доведете езичника при Бога и да го цивилизовате. А как той ще устрои управлението си, си е негова грижа. Вашето задължение е да опознае Христос и азбуката. Помнете — преди да се научи да чете, той не може да опознае Библията и спасителното слово на Бога. За да ускорим работата ви в името на тази достойна цел, ние изпращаме с вас три пълни словослагателски комплекта. Вие трябва да наберете Светото писание на езика, който се използва в Аухихи, както и други текстове, съдържащи познания, които аухихяните биха могли да усвоят. Осигурете им писменост и те ще възвеличаят Бога.

Трето, у повечето жители на Нова Англия има вродена склонност към търговията, а постиженията ви, които проучих, ми дават основание да подозирам, че много от вас биха се справили изключително добре и в бизнеса, но вашето призвание е да служите на Бога, и това е бизнесът, на който трябва да обърнете внимание. Заплата няма да получавате и от вас не се очаква да си я изкарвате по друг начин. Единствената ви задача е да служите на Бога и ако го правите с всички възможни средства, няма и да ви остане свободно време за търсене на начини за печалба.

Накрая задачата ви е да издигнете езичника постепенно до вашето равнище. С течение на годините той трябва да започне да преподава в училищата, построени от вас, амвоните, които ще издигнете и от които ще проповядвате Божието слово, трябва да се заемат от него. Вие сте тръгнали за спасение на безсмъртните души и да ги запазите за Божията жътва.

След като преподобният Торн им даде указания и за някои медицински норми, към които да се придържат, пред тях застана един по-възрастен, белокос пастор с голям стаж из много места в Америка и Цейлон.

— Братя во Христе — започна той простичко, — мисията, която ви предстои, не е ограничена. Вашата цел е, ни повече, ни по-малко, напълно да възродите и да спасите едно общество. Ако децата умират, те трябва да бъдат спасени. Ако умовете са невежи, те трябва да бъдат просветени. Ако идолите процъфтяват, те трябва да се подменят със словото на Исус. И ако пътят е потънал в кал и е непроходим, вие трябва да го павирате и изправите. Ако сред вас има мъж или жена със стотина умения, ще намери в Аухихи простор за всички тях. Отдайте се на Христос, така че след години да кажат за вас: „Дойдоха при народ, тънещ в мрак, а го оставиха в светлина“.

* * *

В последния ден на август мисионерското семейство бе разведено из кораба, на който щеше да живее през шестте месеца на бавния преход до Хаваите. Преподобният Торн ги взе от тухлената черква, където четяха сутрешните си молитви, и ги отведе на дока при закотвен голям тримачтов кораб, от който разтоварваха варели с китово масло.

— Наистина солиден кораб — забеляза Джеруша, която вървеше заедно с други жени. — Човек не би трябвало да страда прекалено от морска болест на него — с надежда добави тя.

— Това не е корабът на мисията — поправи я преподобният Торн. — Вашият е по-напред.

— О, не! — ахна една от жените, когато видя тумбестия и грозен бриг „Тетис“. Изглеждаше не по-голям от обикновен речен кораб.

— С това ли ще пътуваме? — обърна се потресеният Абнър към Джон Уипъл.

— На него пише „Тетис“ — кисело посочи Уипъл.

Бригът бе почти най-малкият двумачтов кораб, който можеше благополучно да заобиколи нос Хорн в най-долния край на Южна Америка. Беше дълъг двадесет и четири метра, широк седем и половина и, натоварен, се подаваше само три метра и половина над водата. Джеруша, след като го разгледа по-внимателно от кея, сподели с Аманда Уипъл:

— Изглежда, сякаш ще потъне, когато на него се качат двайсет и двама мисионери.

— Свободно можете да разгледате „Тетис“ — прозвуча груб глас и те за първи път видяха капитан Ритайър Джандърс, недодялания четиридесетгодишен господар на кораба с кръгла жълтеникава брада, която ограждаше гладко избръснатото му лице от едното ухо, покрай линията на челюстта, под брадичката до другото ухо, като му придаваше вид на червендалесто момче, надникнало през плет.

Преподобният Торн поведе семейството си на борда и представи официално всяка от двойките на капитан Джандърс.

— Капитанът има задачата да се грижи и за вас по време на дългото и досадно пътуване — обясни Торн. — Но първото му задължение е да управлява кораба.

— Благодаря, преподобни — изръмжа капитан Джандърс. — Понякога на хората не им е ясно, че бригът в морето не е като ферма в Масачузетс. — Поведе мисионерите към един капак на палубата, под който те видяха сандъците, книгите, варелите и останалия си багаж дълбоко във вътрешността на кораба. — Невъзможно, абсолютно и напълно невъзможно е да се докосва каквото и да е в този трюм, преди да стигнем до Хаваите. Така че имайте го предвид. Ще живеете с онова, което можете да поберете в каютите си.

— Извинете, капитане — прекъсна го Уипъл. — Вие наричате островите Хаваи. А ние досега ги знаехме като Аухихи. Кое е правилното име?

Капитан Джандърс се спря, изгледа Уипъл и изръмжа:

— Харесват ми хората, които искат нещата да са им ясни. Името е Хаваи. Ха-ва-и. С ударение на втората сричка.

— Били ли сте на Хаваите? — Уипъл внимателно произнесе вярното наименование.

— Бързо усвояваш, млади човече — похвали го капитан Джандърс. — Разбира се, бил съм на Хаваите.

— Как е там?

След доста размисъл капитанът отвърна:

— Няколко мисионери не биха били излишни. За каютите си ще минавате през входа откъм кърмата. — Той поведе двадесет и двамината по тъмно, стръмно и тясно стълбище, а всички съпруги си мислеха: „Когато корабът се люлее, въобще няма да мога да мина оттук“.

Не бяха подготвени за това, което капитан Джандърс им показа сега. Беше неприветливо и мръсно пространство между палубите с дължина около шест метра — по-малко от височината на шестима възрастни мъже — и ширина четири и половина, като голяма част от площта се заемаше от груба маса във формата на полумесец, а през центъра й минаваше главната мачта на брига.

— Това е площта за пасажерите — обясни капитан Джандърс. — В момента е малко мрачно, но когато попаднем на силна буря и загубим платната, ще извадим допълнителния комплект, поставен сега пред люковете, и ще стане малко по-светло.

Мисионерите погледаха като онемели тясното пространство, а Джеруша си помисли: „Как могат двайсет и двама души да живеят и да се хранят тук шест месеца?“ Но истинската изненада дойде, когато капитан Джандърс изрита едно от платнищата, които разделяха масата от мястото за спане.

— Това е една от каютите — съобщи Джандърс и мисионерите струпаха глави на входа, за да видят преградената кутийка за джуджета. Подът й бе с дължина точно сто седемдесет и осем сантиметра и ширина сто петдесет и пет. Нямаше прозорци и не беше ясно как би могла да се проветрява. Страната към платнището бе преградена от бакборда на кораба, към който една върху друга бяха прикрепени две койки с ширина седемдесет сантиметра. В една от страничните прегради имаше вградени още две подобни койки.

— Това значи ли… — заекна Аманда Уипъл.

— Какво да значи, госпожо? — попита капитан Джандърс.

— Че в каютата се настаняват две двойки? — изчерви се Аманда.

— Не, госпожо. Тук се побират четири двойки. По едно семейство на всяка койка.

Абнър бе поразен, но Джеруша, която веднага схвана положението, се приближи към семейство Уипъл, за да ги уговори да им станат съседи по койка, ала откри, че дребната Аманда вече се обръщаше към капитана:

— Семействата Хейл и Уипъл ще заемат тази каюта заедно с които и да е две двойки, избрани от вас.

— Вие и вие — посочи наслуки капитанът и попадна на семействата Хюлет и Куигли.

Останалите минаха нататък, за да получат своите койки, а първите четири двойки с опрени един до друг лакти започнаха да решават неща, които щяха да определят живота им в следващите шест месеца.

— Нямам нищо против горната койка — любезно се обади Джеруша. — А вие, преподобни Хейл?

— И аз — съгласи се Абнър.

Имануел Куигли, дребен и сговорчив човек, веднага добави:

— И ние с Джепта ще вземем горна.

Практичната Аманда предложи:

— Нека на първо число всеки месец онези, които са били горе, да се преместват долу. А което е по-важно, койките до тази стена изглеждат малко по-дълги. Джон, легни на едната.

И когато Уипъл се опита да се изтегне, откри, че Аманда е имала право — койките покрай обшивката на кораба бяха с двадесет и три сантиметра по-дълги от останалите, които бяха прекалено къси.

— А онези, които в началото ще спят на най-късите койки — продължи Аманда — ще заемат по-дългите след месец и тъй ще се редуваме. Съгласни ли сте?

Така осемте мисионери сключиха първото си споразумение, но дълго след като то щеше да бъде забравено, предложението на Абнър още щеше да се помни. Той огледа седемте разтревожени лица в тясното помещение и каза:

— Жилищната ни площ не е обширна и ще се сблъскаме с много неудобства, особено след като сред нас има и четири жени, но да не забравяме, че ние сме наистина Христово семейство. И нека винаги използваме истинските си семейни имена. Аз съм брат Хейл, а това е жена ми, сестра Хейл.

— Но аз съм сестра Аманда — поправи го веселата млада жена от Хартфорд — и това е мъжът ми, брат Джон.

— Все пак току-що сме се запознали — възрази спокойно Абнър — и според мен най-добре ще е да използваме по-официалните обръщения.

Семействата Хюлет и Куигли се съгласиха, така че Аманда учтиво отстъпи.

— Как ви се струва? — попита капитан Джандърс, показал глава през отвора в платнището.

— Тясно е — отвърна Аманда.

— Нека те посъветвам нещо, младежо — обърна се Джандърс към Уипъл. — Нареди всичко каквото можеш наоколо. Не се тревожи, че няма да има място да се изправиш. Трупай нещата до височината на койката, защото ще пътуваме шест месеца и ще ми бъдеш много благодарен, ако разполагаш с по-голяма част от вещите си.

— Ще страдаме ли от морска болест? — с кисела физиономия запита Джеруша.

— Госпожо, два часа след като напуснем Бостън, ще се озовем в открито море. А после ще навлезем в Гълфстрийм, който е много бурен. Най-силно ще е вълнението, когато наближим африканското крайбрежие. Накрая ще изпитаме брига около нос Хорн, а там морето е най-бурното в света. Госпожо, колко килограма сте сега?

— Около шейсет и осем — неспокойно отвърна Джеруша.

— Госпожо, толкова повръщане ви чака в малката ви каюта, че ще имате късмет, ако са ви останали четирийсет, след като заобиколим нос Хорн. — Последва неловко мълчание и Абнър, който от известно време усещаше люлеенето на кораба, си помисли, че сигурно той ще бъде първият, ала капитанът го тупна по гърба и го увери: — Но след като отминем нос Хорн и навлезем в Тихия океан, морето ще стане като езеро през лятото, апетитът ви ще се върне и отново ще надебелеете.

— След колко време ще стигнем Тихия океан? — попита Абнър със слаб глас.

— След около сто и петнайсет дни — засмя се Джандърс. После добави: — Ще ви изпратя едно момче с отвертка. Прикрепете куфарите си към пода. Не искам да се подмятат насам-натам при вълнение.

Когато момчето влезе в претъпканата каюта на мисионерите, те едновременно се изненадаха и развеселиха, защото бе толкова високо, че таванът го принуди да се наведе.

— Това е Кеоки Канакоа! — извика Джон Уипъл.

Всички го поздравиха сърдечно, а едрият хаваец обясни:

— Американският съвет ме изпраща обратно, за да помогна за християнизацията на островите. А работя за капитан Джандърс само защото обичам корабите.

Миниатюрната каюта накрая бе подредена — подът не се виждаше, нямаше къде да се седне, всичко бе заето от плътни слоеве багаж, а четирите койки бяха толкова близо една до друга, че ходилата на всяка мисионерска двойка се намираха само на половин метър от ходилата на съседната.

Рано в съботната сутрин на 1 септември 1821 година мисионерското семейство се събра на кея. Изпитият набожен преподобен Елифалет Торн извърши службата, като надвикваше пристанищния шум:

— Братя во Христе, заповядвам ви да не плачете в този радостен ден. Нека светът види как се отправяте с висок дух и с въодушевление към великата си и победоносна задача. Ние, които ви изпращаме на тази мисия в далечните земи, го правим с радост. И вие трябва да заминете със същия възторг, защото с вас е духът на Исус Христос.

И той с ясен глас подхвана химна на онези, които тръгват на опасни пътувания към далечни острови:

Носете славата на Бога

и мъдростта голяма

до най-греховните и нищи

потомци на Адама.

И нека с Божието име

да просветлите мрака.

Уверени сме — Бог е с вас

и там успех ви чака.

После преподобният Торн премина към последните си окуражителни слова:

— Аз лично съм помогнал при подбора на всички в тази група и съм уверен, че работата ви само ще добави блясък към делото на Исуса Христа. Бурите няма да ви сломят, разочарованията няма да хвърлят сянка върху вярата ви в последното тържество на вашата кауза. С ваша помощ душите на милиони още неродени ще бъдат спасени от вечния адски огън. Не ми идва наум по-добър химн в чест на заминаването ви от онзи, с който аз тръгнах за своята мисия преди години:

Иди в тропическия остров,

сред океан безкраен.

Там небесата вечно се усмихват,

а чернокожите отвек ридаят.

Ваша задача е да пресушите тези сълзи.

И още един пастор изнесе дълга проповед, не съвсем във връзка със случая, и службата би могла да завърши в този строго религиозен тон, като всеки от двадесет и двамата мисионери се постарае да спази забраната на преподобния Торн — да не показва тъга. Тогава обаче по-възрастната съпруга на един от присъстващите пастори от Съвета, като гледаше хубавите млади невести, готови за тръгване, като знаеше, че някои от тях ще умрат при раждане на Хаваите, други просто ще угаснат, а трети ще загубят разсъдъка си поради съсипващата работа и недостатъчната храна, не можа да сдържи майчинските си чувства и с висок писклив глас подхвана един от най-дълбоко християнските черковни химни. Познатата стара мелодия скоро бе подета и от останалите. Дори преподобният Торн, който не можеше да предвиди какво ще стане, запя с всички сили:

Благословен съюз навек

сплотява ни сърцата.

Да служим вярно на Христа

за нас е цел най-свята.

Всичко вървеше добре при първия куплет, а също и при втория, но щом певците стигнаха до текста на третия, започнаха един след друг да се запъват и накрая всички присъстващи жени плачеха:

Споделяме в най-труден час

неволята човешка

и плачем, щом едного от нас

застигне участ тежка.

Преподобният Торн, чийто глас остана ясен и силен до края, си помисли тъжно: „Не би трябвало да се допускат жени на прощалните събирания“, защото плановете му за подходящо изпращане се проваляха от плача, обхващащ все повече хора. От повод за триумф тази сутрин се бе превърнала в сантиментална бъркотия; обикновената човешка любов се бе оказала по-силна от скритото в черни свещенически дрехи благоприличие.

Въпреки това и противно на очакванията, сутринта завърши в духа на религиозна приповдигнатост, защото изведнъж отпред излезе Джеруша Хейл с бежовото палто и веселото си боне, застана пред преподобния Торн и с ясен глас каза високо:

— Говоря ви не като на вуйчо си Елифалет, нито като на преподобния Торн от Африка, а като на служител на Американския съвет на пълномощниците по задграничните мисии. Ние ви поверяваме бъдещето. Единайсетте мъже тук не са взели пари със себе си, а само нещата, необходими за живота на див остров. И за мен не би било редно да вземам земни блага, така че предоставям на Съвета малкото наследство, което ми е завещано от любимата леля. То трябваше да се изхарчи на сватбата ми, но аз се омъжих за делото на Бога. — И тя подаде на преподобния Торн пакет, в който имаше повече от осемстотин долара.

Безпарични, неосведомени, несвикнали с новите си другари, но силни в любовта си към Бога, мисионерите се качиха на борда на „Тетис“ и капитан Джандърс извика:

— Разгънете платната!

Малкият кораб с опънатите си девет нови платна бавно се понесе към открито море. Застанал на кърмата, Абнър Хейл изпита ясно предчувствие, че повече няма да види Америка, и промълви кратка молитва за всички, които живееха в неприветливата и скромна ферма в Марлборо, Масачузетс. Ако в този тържествен миг го бяха попитали на каква мисия се отправя, той би отговорил искрено: „Да занеса на хората на Хаваите благата, които имах във фермата“. Никога не би му хрумнало — и наистина не му дойде наум — че по-добре би било мисията да занесе на Хаваите благата на солидния бял дом срещу селската мера в Уолпол, Ню Хампшир, защото Абнър не бе в състояние да повярва, че лекият живот и светската музика, романите и недостигът от Божия милост в къщата на семейство Бромли можеха да се нарекат добрини. Всъщност чувстваше, че като взема Джеруша със себе си на „Тетис“, той донякъде я спасява от самата нея.

Сега забеляза, че тя го дърпа за ръката.

— Преподобни Хейл, мисля, че ми е лошо.

Тогава той я отведе в каютата и я сложи на една от късите койки, където тя щеше да прекара повечето време през първите четири месеца. А Абнър, за всеобщо учудване, се оказа добър моряк и макар постоянно да изглеждаше като че ли ще повърне, това никога не се случи, а апетитът му беше чудесен.

И затуй на него се падна да започва молитвите и да проповядва, да учи хавайски от Кеоки Канакоа и често да се грижи за осемнадесет или двадесет болни мисионери. Някои от тях проявяваха неблагодарност и едва ли не намразиха дребния млад човек, който делово сновеше между койките им, уверяваше ги, че скоро ще станат като него, ядеше свинско, бисквити, сос, каквото си поиска. Но накрая и против волята си трябваше да оценят твърдостта му, особено когато капитан Джандърс взе да го ругае.

Джандърс започна с първия си помощник:

— Мистър Колинс, вече няма да пускате този мухльо Хейл да влиза в помещението на моряците.

— Защо, пречи ли на някого?

— Кара ги да приемат християнската вяра.

— Тези говеда?

— Сега е подгонил Кридланд. Снощи видях момчето да плаче в един ъгъл, попитах го какво има и то ми обясни, че преподобният Хейл го убедил, че всички на този кораб ги чака смърт и вечен адски огън, ако не се разкаят и не влязат в църквата.

— Може би има право — засмя се Колинс.

— Но ние междувременно трябва да управляваме кораба.

— Някой оплакал ли се е, сър?

— Не, не е. Кридланд казва, че дори им е приятна загрижеността на малкия келеш. Така имали чувството, че някой се интересува от тях.

— Ще му наредя да не се навърта около хората — обеща Колинс.

Капитан Джандърс разбра съвсем точно кога съобщението бе предадено, защото след две минути преподобният Хейл, запенен от ярост, тропаше по голямата маса между палубите.

— Капитан Джандърс, трябва ли да разбирам, че ми е заповядано да не ходя в помещението на моряците?

— Не е било заповед, просто молба.

— Тогава тази молба е била и от ваше име?

— Така е.

— И вие съзнателно заставате против усилията ми да спася душите на тези забравени хора, потънали в зло и мерзост?

— Това са просто добри, обикновени моряци, преподобни Хейл. Не искам да ги тревожите.

— Да ги тревожа! — Преподобният Хейл заудря още по-силно по масата, така че страдащите от морска болест мисионери трябваше да станат свидетели на спора, независимо дали искаха, или не. — Значи смятате обръщането на безсмъртната душа към Божията милост за тревога! Капитан Джандърс, на борда на този кораб има хора, които биха спечелили от такова разтревожване, и аз не говоря само за онези в отделението при носа.

Все пак след този разговор Абнър вече не ходеше в претъпканото помещение на моряците, но ги причакваше, когато тръгнеха да си вършат работата. Затова капитан Джандърс отново потърси първия си помощник.

— По дяволите, мистър Колинс, сега е започнал да се пречка на хората ми в момента, в който се мъчат да сменят платната. Предупредете го отново.

Това доведе до нови протести от страна на мисионера, които капитан Джандърс търпеливо изслуша. Накрая Хейл извика:

— Според мене вас не ви е грижа, капитан Джандърс, дали корабът ви е християнски, или не. Научих от моряците, че след буря им раздавате ром. Че изобщо не сте се постарали да ги откажете от пиенето. Вие явно се опитвате да ми попречите по всякакъв възможен начин.

— Преподобни Хейл — отчаяно изстена капитанът — полагам всички усилия да стигнем с този кораб до Хаваите. А вашата цел, изглежда, е да го закарате в Израил!

— Така е — съгласи се Хейл.

— Но на двете места не можем да отидем едновременно.

— Не и в очите на Бога, капитан Джандърс. Вие ми забранихте достъпа до помещението на моряците. Сега не ми разрешавате да говоря с хората по време на работа. Може би смятате да ми забраните да извършвам християнската служба в неделя?

— Не, преподобни Хейл, целта ми е на този кораб да се зачита Бога. Когато на борда няма свещеници, аз сам провеждам службите. По-кратки. Радвам се, че вие го правите вместо мен. Наистина държа на църквата — и в морето, и на суша.

По-късно, в разговор с първия си помощник, капитанът попита:

— Как мислите, мистър Колинс, защо при всички тези интелигентни младежи на борда и с тия наистина привлекателни млади жени тъкмо Хейл е винаги достатъчно здрав и дори се храни с нас? Защо не се разболее, а на вечерята да дойде жена му?

— Провидението понякога е зложелателно, капитан Джандърс — отвърна помощникът.

Но докъде точно можеше да стигне тази зложелателност, той щеше да разбере едва на първата неделна служба, извършена от преподобния Хейл на кърмата. „Тетис“ така се клатеше, че друг мисионер не би и могъл да излезе горе, но Абнър Хейл се бе изправил с дебелата си Библия и надвикваше ветровете:

— За проповедта си днес ще използвам Посланието на Иаков, глава 4, стих 8: „Приближете се към Бога, и Той ще се приближи към вас; очистете ръце, грешници, изправете сърца, двоедушни“. — И той се впусна в една от най-яростните си атаки срещу опасностите, надвиснали над моряшкия морал, каквато хората от екипажа бяха чували през живота си. Обясни, че изкушенията за морските труженици са особено големи, че водачите им имат склонност да се проявяват като безчувствени тирани, че работодателите им, в безопасност в луксозните си домове в Салем и Бостън, са твърдо решени да дадат път на покварата по корабите си и че във всяко пристанище ги дебнат злини, каквито останалите у дома си граждани само могат да сънуват. Абнър описа хората пред себе си като най-черната, най-зла и най-окаяна група негодници в християнския свят и на екипажа това много му се хареса. По време на цялата огнена проповед моряците кимаха одобрително. Дори капитан Джандърс и първият му помощник трябваше да признаят, че освен в случаите, когато Абнър изобличаваше моряците поименно, той бе близо до истината. Но резултатът от неделната служба беше съвсем противоположен на онова, което Абнър предвиждаше, защото през останалата част на деня младите моряци, към които Абнър най-вече бе насочил вниманието си — тъй като чувстваше, че Джандърс и Колинс не подлежат на спасяване — тръгнаха с още по-наперена стъпка, сякаш изведнъж бяха осъзнали, че са „най-злата група негодници в християнския свят“. От известно време и те имаха подобни подозрения и сега удоволствието, че им го казва експерт, беше огромно. Истинското послание на проповедта стигна само до Кридланд, чувствително и недохранено момче с непреодолимо чувство за вина. То спря Абнър малко преди той да се спусне в каютата и го попита:

— Какво трябва да направя, за да бъда спасен?

Този въпрос бе достатъчен — Абнър разбра, че проповедта му е имала успех.

— Трябва да се молиш. Трябва да изучаваш Библията. Трябва и да се опитваш да спасиш душите на другарите си от моряшкото помещение — обясни Абнър. После подаде на младия Кридланд собствената си Библия. — Можеш да я задържиш тази вечер. Взел съм и осем моряшки библии. Ще ти дам една от тях на следващата неделна служба, но тя ще е само заем, който Бог ще ти отпусне. И чак когато някой от приятелите ти на носа дойде и ме помоли да му дам Библията, ще разбера, че си тръгнал по пътя на истинското спасение.

На вечеря капитан Джандърс изръмжа:

— Помощникът е видял голямата ви Библия в помещението на моряците, преподобни Хейл. Мисля, че се бяхме разбрали да не безпокоите повече хората ми там.

— Спазвам изключително строго обещанието си, капитан Джандърс, но след като достъпът до този разсадник на греховността ми е забранен, бях сигурен, че няма да възразите, ако използвам пратеник, за да отнесе там светото слово на Бога. Ако искате да изхвърлите Библията от кораба си, направете го, капитане. Тогава името ви ще остане вечно в списъка на греховните моряци.

— Моля ви, преподобни Хейл, не продължавайте с проповедите си и тук. Попитах ви само дали сте нарушили споразумението ни да не ходите в помещението на моряците.

— О, изобщо не съм го нарушавал! — извика Абнър. — И няма да го сторя. Не се бойте. Но до следващата неделя, капитан Джандърс, там ще бъдат осем от моите библии.

Бащинското отношение на Абнър към болните му другари бе направило впечатление и на капитан Джандърс, и на първия помощник Колинс въпреки споровете им с опърничавия мисионер. От рано сутринта той обикаляше койките с болни, събираше гърнетата, изхвърляше ги и донасяше прясна вода за измиване след повръщане. Преди закуска отново минаваше покрай всички мъже и жени, за да им почете от Библията. На мъжете, които искаха да се обръснат, занасяше гореща вода от корабната кухня, а жените, които желаеха чисто бельо, можеха да посочат на Абнър коя кутия да измъкне, за да го вземе. В часовете за ядене предлагаше на всеки от болните си приятели по малко от мазната храна, която имаше вероятност да се задържи в неспокойните им стомаси. Увещаваше капитана да му разреши да приготви овесена каша за жените. А всяка вечер, колкото и зле да бяха мисионерите, той ги измъкваше от койките и ги караше да присъстват на вечерното богослужение, водено от Абнър в малката претъпкана кабина. Забележеше ли, че някой мъж или жена с мъка се държи на крака, завършваше молитвата след половин минута с думите: „Бог видя, че си дошъл, Джошуа. Сега по-добре се върни в леглото си“. После, след като болните с благодарност се оттеглеха, той дълго спореше с останалите, четеше текстове от Евангелието, пееше химни. Особено обичаше химна, съдържащ куплет, който според него имаше пряко отношение към „Тетис“.

Той с огнена стена ще ви предпази,

сърцата ви Той с обич ще дари,

на вятъра зловещ мощта ще скърши

и бурята ще усмири.

Но след като чу за осми път това приятно обещание, Джон Уипъл, който едва стоеше на крака, изстена със слаб глас:

— Абнър, ти все пееш, че бурята ще утихне, а тя все повече се засилва.

— Когато стигнем островите Зелени нос, времето със сигурност ще се оправи — опита се да успокои всички Абнър и макар че малкият кораб все така ужасно се гмуркаше във вълните на северния Атлантически океан, той стана още по-весел и по-услужлив.

— От него може да излезе чудесен помощник на готвача — подхвърли една вечер капитан Джандърс на първия си помощник.

— А помисляли ли сте на какво биха заприличали каютите без него? — възкликна Колинс. — Да се озовем с двайсет и един болни мисионери на ръцете ни?

Затова не беше за учудване, че дълго преди бурята да утихне, Абнър Хейл бе признат от всички за неофициалния баща на мисионерското семейство. Имаше по-възрастни и по-мъдри мъже, но станеше ли дума за помощ или решение, всички се обръщаха към него. И така, когато той съобщи в навечерието на четвъртата неделя, че бурята е стихнала достатъчно, за да извършат службата горе, и че всички, които можеха, би трябвало да отидат, започнаха всеобщи усилия измъчените и вмирисани тела да се приведат в що-годе приличен вид.

Вечерта преди неделята Абнър коленичи върху кутиите в каютата и обеща на четирите болни жени, че ще направи всичко необходимо и ще им помогне да се облекат, да се качат горе и да се помолят на Бога. Аманда Уипъл се съгласи, последваха я двете други и той извади дрехите им, но Джеруша, след като опита да се надигне, се стовари отново и прошепна:

— Не мога дори ръката си да вдигна, преподобни Хейл.

— Ще ви помогна, госпожо Хейл. Донесъл съм ви малко бульон от месото и ако го изпиете сега, сутринта ще бъдете по-силна.

Джеруша изпи мазния бульон и с голяма мъка се сдържа да не го повърне в миризливата каюта.

— Ужасно болна съм — настояваше тя.

— Сутринта ще ви е по-добре — увери я Абнър и когато Джеруша заспа, се качи горе да погледа първите звезди, откакто бе започнало пътуването им. Стоеше все така до десния борд на брига, когато приближиха два тъмни силуета и той чу гласа на Кридланд:

— Разговарях цяла седмица с Мейсън, сър, и той реши да ви поиска една Библия.

Абнър се обърна и в мрака различи лицето на млад моряк.

— Искаш ли да бъдеш спасен? — попита той.

— Искам — отвърна момчето.

— Какво те накара да вземеш това решение?

— Уплашиха ме разказите на по-възрастните моряци за живота на брега — изстена момчето.

— Ти си умен младеж, Мейсън — похвали го Абнър. — Бог се е обърнал към теб и ти си го послушал.

— Не, сър, извинявам се. Кридланд се обърна към мен. Той ме накара да видя грешките в сегашния си живот.

— Утре след службата, Мейсън, ще ти връча Библията. Тогава и Кридланд ще получи своята. Но това е само заем, който Бог ти дава. За да я задържиш, трябва да намериш свои приятели в моряшкото помещение, които да признаят Бога и също да поискат Библията.

— Ще се помолите ли за нас, преподобни Хейл? — запита Кридланд.

Господ винаги дарява мъдрост на онези, които го търсят — обясни Абнър. И в тъмнината вдигна глава към звездите и се помоли: — Боже, носим се по големия океан с този малък кораб. Ветровете и бурите ни измъчват, но ние се уповаваме на теб. Тази вечер само трима ти се молим — младо момче, за което това плаване е първото, моряк, който търси верния път, и начинаещ пастор, който още не е проповядвал от свой амвон. Велики Отче в небесата, ние сме нищожества в очите ти, но молим те, води ни към спасение. Макар тази вечер да сме само трима, по-нататък броят ни ще нарасне, защото мъдростта ти прониква навсякъде и е в състояние да спаси всички души.

Отпрати двамата моряци и остана дълго време загледан в звездите; очакваше да настъпи светият ден, когато на службата щяха да присъстват повече мисионери. Точно в полунощ Абнър се помоли на Бога да превърне този ден в особено събитие. После слезе в каютата и каза на отслабналата си жена:

— Мила ми спътнице, няма да повярвате. Тази вечер дойдоха двама моряци и се присъединиха към вечерната ми молитва. Божият дух е започнал да прониква на този забравен кораб.

— Това е чудесно, преподобни Хейл — прошепна жена му съвсем тихо, за да не събуди останалите двойки, които бяха зле през по-голямата част от вечерта.

— А утре семейството ни ще отслужи първата си света служба — въздъхна Абнър. — Всъщност не утре. Вече е неделя. Оглеждах къде да окачим брезента. Ще имаме красива черква, госпожо Хейл, насред океанските дълбини.

— Няма да успея да се изкача по стълбите, преподобни Хейл, ала ще се моля заедно с вас — прошепна тя.

— Ще се оправите — увери я той и пролази в късата и тясна койка до нея.

Но Джеруша беше все така немощна и сутринта, а на дребната Аманда от люлеенето върху натрупаните кутии й стана още по-зле, така че когато Абнър се върна от обиколката при мисионерите, завари жена си не да се облича, а да лежи на койката бледа и изтощена.

— Ужасно съжалявам, преподобни Хейл — въздъхна тя — но ще се наложи да изпусна службата тази сутрин.

— Ни най-малко — радостно възрази той. — Ще ви помогна.

— Сигурна съм, че не мога да се изправя — настояваше Джеруша.

— Ето, госпожо Хейл… — И Абнър насила свали стройните й нозе върху кутиите и я задържа, когато започна да губи равновесие. — Една лека закуска ще ви е от полза. А после ще идем на службата. Ще видите слънцето. И всичко ще бъде наред.

Докато се опитваше да се измъкне от тясната претъпкана каюта, тя едва не припадна — съчетанието от слабост и гадене я накара да се почувства изключително зле, но Абнър отново й помогна, прекара я през отвора в платнището и я въведе в малкото помещение с масата, където Кеоки Канакоа вече поднасяше закуската от студено говеждо с мас, бобено пюре и воднист ориз, остатъци от предната вечер. Джеруша затвори очи, когато й поднесоха клисавата храна, и остана така, докато помоленият от Абнър пастор благослови деня. После Кеоки се помоли на хавайски, за да могат мисионерите да чуят езика му, и закуската започна.

Джеруша успя да поеме глътка чай и хапка от говеждото, но от маста й прилоша и тя се надигна да си върви, ала Абнър я хвана здраво за китката и й пошепна:

— Още малко, госпожо Хейл, и ще го превъзмогнете.

Така че тя остана почти в агония, а студената мас проникна в стомаха й, от което се почувства непреодолимо зле.

— Ще повърна! — каза Джеруша в ухото на Абнър.

— Не — настоятелно отвърна той. — За първи път сме всички на масата. И е неделя.

И тя продължи да се бори с гаденето, а мирисът на храната и на двадесет и четиримата души дразнеше ноздрите й.

Беше съвсем бледа, когато закуската приключи, и понечи да се върне на койката си, ала Абнър отказа да я пусне и стиснал здраво ръката й, я избута по стъпалата и я изведе на леко полюляващата се палуба, където окаченият брезент показваше мястото на импровизираната черква.

— Това е първата ни служба като на семейство — гордо обяви той; но все пак не цялото семейство щеше да участва, защото един от по-възрастните пастори само при вида на наведената палуба изтича до преградата, за да се освободи от закуската, и тръгна обратно към койката си блед и задъхан. Абнър го изгледа в гръб, като прие неволните действия на нещастника за лично отхвърляне на Бога. Особено се раздразни, когато няколкото моряци, които убиваха свободното си време покрай въжетата, открито се изсмяха на повърналия пастор.

— Ще има и още — злокобно предсказа един от тях, а другарите му се изкикотиха.

Службата проведе Абнър, тъй като бе единственият, в състояние да я довърши, а членовете на семейството, разположени удобно под платнището, закрепено за главната мачта, запяха радостно, доколкото обстоятелствата им позволяваха, един стар неделен новоанглийски химн:

Една работна седмица измина,

отново е неделен ден.

Душа, върни се, отдъхни си

в деня, от Бог благословен.

След това Абнър се впусна в тълкуване на различни откъси от Посланието на апостол Павел до Ефесяни, глава 3: „Затова прекланям колене пред Отеца на Господа нашего Иисуса Христа, от Когото се именува всеки род на небесата и на земята… И чрез вярата да се всели Христос в сърцата ви… и да узнаете Христовата любов“. Изтъкна, че семейството на любовта, каквото бяха те, е отворено за всички, които искат да признаят греховете си и да потърсят Божията благодат. Очевидно проповедта му бе насочена към два вида слушатели — към братята му мисионери, за да им напомни, че те всички са едно семейство, и към подслушващите моряци, за да ги съблазни да се присъединят към това Христово семейство. Посланието му към втората група обаче бе донякъде помрачено от Джеруша, която в нов пристъп на гадене се опита да стигне перилото, но падна на колене и повърна на палубата.

— Внимавай, госпожо! — подигравателно й викна един от моряците, ала Кридланд и Мейсън, двамата младежи, които щяха да получат Библиите си днес, бързо хванаха под ръка Джеруша и я отведоха долу. Абнър, ядосан от прекъсването на обръщението му към моряците, завърши проповедта си доста объркано и предостави на един от своите колеги да произнесе молитвата. Беше смутен и сърдит, защото бе замислил службата си така, че в края й тържествено да връчи Библиите на Кридланд и приятеля му и по този начин символично да ги приветства с встъпването им в Христовото семейство. Но когато времето за това дойде, и двамата бяха под палубата, а Абнър с болка осъзна, че първата му сериозна проповед завършваше като изявите на толкова много пастори — с търсене на подходящ момент да спре. Накрая просто се махна.

След като службата свърши, останалите членове на семейството се престориха, че проповедта им е харесала, и поздравиха Абнър, ала на всички беше ясно — одобрението им е неискрено. В пристъп на раздразнителност и разочарование той понечи да слезе долу, но срещна Кридланд и Мейсън на стълбите.

— Жена ви е много зле, сър — съобщиха му те.

— Благодаря — беше единственият му отговор.

— Пасторът, който първи се разболя, се грижи за нея — допълни Кридланд.

Абнър понечи да отмине, но Мейсън го спря.

— Ще ни дадете ли Библиите, сър?

— Другата седмица — отсече той и продължи надолу. Ала когато видя колко е пребледняла жена му, забрави собствените си проблеми и отиде за вода да измие лицето й.

— Съжалявам, скъпи ми съпруже — с отпаднал глас каза тя. — От мене няма да излезе моряк.

— Ще се качваме заедно горе за малко всеки ден — опита се да я успокои той, но от самата мисъл за люлеещата се палуба отново й се догади.

— Ще отслабна повече, отколкото предвиди капитан Джандърс — прошепна тя.

По обед, когато поднесоха основното ядене за деня, капитан Джандърс с удоволствие отбеляза, че вече седемнадесет от пътниците му са в състояние да се хранят.

— При всяко пътуване — забеляза той — болните започват да се оправят с приближаването към островите Зелени нос.

— Ще спрем ли на островите? — попита Джон Уипъл.

— Да, ако времето ни позволи.

Новината бе така добра, че Абнър остави пудинга си със свинско и мас и надникна в каютите с болните мисионери:

— Скоро ще спрем на островите Зелени нос. Там ще можете да се разходите и хапнете пресни плодове.

— Между другото, преподобни Хейл — продължи капитанът, след като Абнър се върна — днешната ви проповед беше добра. Бог наистина награждава всички, които му служат; дано и ние се окажем достойни за това. — Мисионерите кимнаха в знак на съгласие, но тогава Джандърс добави: — Струва ми се обаче, че накрая Посланието ви стана малко объркано.

Тъй като знаеха, че е прав, всички забиха нос в чиниите си и си помислиха: Нашият капитан е умен човек. Но Абнър го погледна дръзко.

— За мен проповедта има успех, ако съдържа в себе си поне една истинска християнска мисъл.

— И аз смятам така — съгласи се Джандърс. — А във вашата имаше няколко.

— Надявам се те да стигнат до всички умове — набожно заключи Абнър, но в себе си съжали, че проповедта не завърши, както я бе замислил. Тогава впечатленията щяха да са по-други.

След обеда капитан Джандърс покани мисионерите на обиколка из кораба и в един момент Джон Уипъл се зачуди:

— Не разбирам защо, след като пътят ни е на запад към Хаваите, трябва да се отклоняваме на изток почти до бреговете на Африка.

— Мистър Колинс, разгънете ни една карта. — И Джандърс показа на удивените мисионери защо корабите, които искат да заобиколят нос Хорн, се насочват от Бостън по маршрут, отвеждащ ги не на юг към Хорн, а далеч на изток, почти до брега на Африка. — Правим го, защото, когато накрая завием на юг към Хорн, можем да държим права линия покрай Бразилия и Аржентина до Тиера дел Фуего, Огнена земя — обясни им Джандърс, като сочеше пътя по картата.

— Островите Зелени нос приятни ли са? — попита Уипъл.

— Само да ги видите! По няколко от момчетата на кораба бягат там при всяко пътуване. И си тръгваме с две-три местни момчета за заместници.

Докато капитанът разказваше тия неща, Абнър беше в друг ъгъл на палубата и разговаряше сериозно с Кридланд и Мейсън.

— Днес не ви дадох Библиите, защото не си ги заслужихте — укори ги той.

— Но нали трябваше да отведем госпожа Хейл долу? — възрази Кридланд.

— Работата за Бога изискваше да останете горе — упорстваше Абнър.

— Но тя…

— За нея можеха да се погрижат и други, Кридланд. Следващата неделя, когато ви давам Библиите, ще чета от Псалтира, псалом 25, стих 5: „Намразих сборището на злонамерените, и с нечестивци няма да седна“. Щом завърша проповедта си, ще връча на всеки от вас Библията му. — После се сети какво бе казал преди това, обърна се към Мейсън и попита: — Но дали ти си заслужил Библията си? Останах с впечатлението, че трябваше да доведеш още една душа в лоното Господне.

— Съвсем скоро ще го направя — с радост заяви Мейсън. — Четох от трактатите, които ни дадохте, на един от по-възрастните моряци. Животът му е бил грешен, но при последното си плаване с китоловен кораб бил изхвърлен от вълна зад борда и се спасил по чудо. Напоследък е много нещастен и аз ще продължа да разговарям с него. Може би до следващата неделя…

— Добра работа си свършил, Мейсън — похвали го Абнър.

На външен човек би се сторило странно, че религиозният плам на двамата моряци не бе отслабнал от разочарование заради Библиите — особено след като прегрешението им се състоеше в хуманно отношение към жена, при това съпругата на самия пастор. Абнър Хейл не се учуди и подчерта пред двамата младежи:

— Господ е ревнив господар. Не можете да се приближите до него, когато вие искате. Той ви казва кога да се явите. А ако сте се показали като безверници дори и за дребни неща, Бог ще изчака да докажете, че сте достойни. — Абнър знаеше, че лесното спасение никога не се оценява — Кридланд и Мейсън вече щяха да ценят очакваните библии двойно повече, защото веднъж не ги бяха заслужили.

Ако първата неделна проповед на Абнър не беше особено успешна, втората премина забележително и се помрачи единствено от отсъствието на Джеруша. Той я бе принудил да излезе на закуска, бе успял да я накара да поеме малко студено свинско и ориз, дори я бе отнесъл на палубата, но един поглед към набиращите мощ вълни бе достатъчен, за да й се повдигне, и тя бе отведена набързо долу от Аманда Уипъл и госпожа Куигли. Проповедта на Абнър достигна интелектуалния си връх, когато той отдели петнадесет минути за сборището на злонамерените, които дяволът бе събрал на брига „Тетис“. Според Абнър в Атлантическия океан рядко можеха да се срещнат кораби, където злините да са така концентрирани, а описът на греховете, извършени от разхождащите се по палубата моряци през краткия им живот, бе наистина ужасяващ. Кулминационната точка дойде, разбира се, когато той изненада мисионерите и екипажа със съобщението, че Бог е действал дори в този разсадник на злото и три души вече са спасени. С тия думи Абнър представи Кридланд, Мейсън и един препатил куц стар китоловец, чиито някогашни прегрешения бяха надхвърлили и очакванията на Абнър. Някои от приятелите на стареца, които бяха участвали заедно с него във веселбите във Валпараисо, Кантон и Хонолулу, очакваха върху кораба да се стовари гръм, когато той докосна Библията, подадена му от Абнър. Капитан Джандърс потрепна и каза на първия си помощник:

— Помнете ми думата, мистър Колинс, вие сте наред следващата седмица.

Обедът тази неделя беше истински триумф. Капитан Джандърс заяви на масата, че това е била една от най-добрите проповеди, които е чувал на борда през живота си, макар че би предпочел преподобният Хейл да беше говорил за друг кораб, а помощникът Колинс призна:

— Това е много странно явление — на който и кораб да си, колкото повече наближава нос Хорн, толкова по-религиозни стават пътниците. Сякаш всички на борда най-после разбират колко нищожен е човекът в сравнение с ужасната мощ на Бога. Не съм сигурен, че някога щях да бъда и умерено вярващ, ако не бях минавал покрай нос Хорн.

Капитан Джандърс кимна.

— Съгласен съм. Никой не може да разчита само на собствените си сили за преодоляване на препятствието, което ни очаква.

Абнър не би могъл да очаква по-подходящи разсъждения, тъй като той, както и повечето мисионери, вече беше мислил с ужас за изпитанията, които ги очакват около нос Хорн, и макар че им оставаха още осем седмици, според него беше време да се направят известни приготовления. Затова подхвърли:

— Забелязал съм, капитан Джандърс, че вие прекарвате неделите си в четене на… — Беше му трудно да произнесе думата и се поколеба.

— Романи ли? — попита Джандърс.

— Да. Нечестиви книги. Чудех се, капитан Джандърс, дали не би ви било приятно да ви дам от запасите на мисията някои по-подходящи благочестиви книги?

— За мен Ричардсън[3] и Смолет[4] са достатъчно благочестиви автори — засмя се Джандърс.

— Но вие трябва да се грижите за петдесетина души…

— За тая цел се уповавам на Боудич[5] и на Библията… в този ред.

— Да разбирам ли, че не би ви било приятно…

— Не би ми било — отсече Джандърс.

— Мисионерското семейство реши — рязко каза Абнър, без да е говорил с никого от мисионерите — че от днес ще извършваме и сутрешна, и следобедна служба на борда, ако времето не е прекалено лошо.

— Добре — съгласи се Джандърс. Но тъй като искаше винаги да държи младия пастор в напрежение, попита: — Между другото, как е госпожа Хейл?

— Зле е — отвърна Абнър.

— Според мен би трябвало да й отделяте повече от времето си — предложи Джандърс.

— Отделям й — сопна се Абнър. — Моля се с нея и сутрин, и вечер.

— Искам да кажа, да играете на нещо с нея, да й почетете от някой интересен роман. Ще ви бъде ли приятно, ако ви предложа от собствената си библиотека няколко развлекателни романа?

— Ние не четем романи — показа се опърничав от своя страна Абнър. — Особено в неделя.

— В такъв случай, когато отново наминете при жена си, кажете й, че във вторник ще спрем в Брава и тя ще може да походи по сушата. Това ще се отрази чудесно на всички ни.

Джеруша изпадна във възторг от новината и в понеделник, щом навлязоха в по-спокойните води при подветрената страна на островите Зелени нос, се осмели да прекара на палубата цял час и слънцето заличи бледността й. Във вторник, когато островите вече ясно се виждаха, тя стоеше до перилата и се молеше по-скоро да дойде мигът да стъпи на сушата, но горчиво се разочарова, защото от брега задуха силен бриз, появиха се ниски гъсти облаци и още преди „Тетис“ да се залюшка сред вълните, стана ясно, че да се стигне Брава би било извънредно трудно; от друга страна, плаването сред надигащата се буря щеше да отнесе малкия бриг така далече на запад, че всеки опит да пуснат котва в Брава би бил безсмислен. Въпреки всичко Джеруша остана на дъжда и се молеше за някое чудо, което би позволило на кораба да достигне островите. Но самият капитан Джандърс мина покрай нея с думите:

— Ще се движим с вятъра, госпожо. До Брава не ще се доберем.

Тогава тя със съжаление разбра, че няма надежда, стана й лошо и започна да повръща до перилото. Джандърс извика:

— Хей, вие! Отведете тази жена долу!

Семейството беше умърлушено, когато се събра за вечерята си от овесена каша и сирене. Половината мисионери не бяха успели да излязат от каютите си. Останалите седяха с мрачни лица, тъй като съзнаваха, че са пропуснали възможността да слязат на сушата и нямаше да имат такъв случай още много дни. Колко самотно и неприветно изглеждаше помещението, осветявано от люлеещата се лампа с китова мас и с вонящото отходно място. От новото разочарование на пътниците отново започваше да им се гади. Кеоки, който бе донесъл храната, предложи:

— Нека аз да прочета вечерната молитва.

На звучния си хавайски той изказа своето възхищение от откритото море, където човек се чувства длъжен да опознае Бога, докато на земята има толкова много други неща, които отвличат вниманието. Затова, заключи Кеоки, бе по-добре, че тази нощ са на „Тетис“, а не в Брава.

От слушателите единствен Абнър знаеше достатъчно хавайски, за да разбере цялото съдържание на молитвата, и то му се стори така уместно, че го преведе на мисионерското семейство. След това изненада всички, като се изправи и произнесе първата си молитва на хавайски. Запъваше се, но все пак това бе езикът на островите и си струваше Бог да се запознае със странното наречие, което семейството щеше да използва в работата си.

* * *

На четиридесет и петия ден от пътуването, понеделник, 15 октомври, скърцащият „Тетис“ пресече екватора под лъчите на ярко слънце и по море, гладко като стъкло. Първата жертва беше преподобният Хейл. Тъй като денят бе горещ, капитан Джандърс подхвърли, между другото, че е по-добре пътниците да сложат стари дрехи, и то по-малко. Щом видя, че никой не е с най-подходящото облекло, намигна на Кеоки, който предаде сигнала по мачтите.

— О, преподобни Хейл! — извика някой долу. — Кридланд иска да ви види!

Абнър стана бързо от масата, хвана перилото и се заклати по тясната стълба. Бе изминал само няколко метра, когато върху му се изля кофа морска вода, изсипана от вантите. Той ахна, огледа се изумен и усети как мускулите му се стягат в безсмислена ярост. Но преди да е казал нещо, помощникът Колинс му намигна:

— Току-що минахме екватора! Повикайте Уипъл!

Абнър бе още така стреснат, че без да мисли, извика:

— Братко Уипъл! Ела горе, моля ти се!

По стълбата се затропа и Уипъл бе посрещнат с пълна кофа вода.

— Екваторът! — изкикоти се Абнър.

Джон избърса лице и вдигна глава към вантите, където двама моряци, опиянени от радост, посягаха за нови кофи. На Уипъл му дойде наум да извика:

— Китове!

Дръпна се и даде път на няколко други пътници, които се затичаха нагоре и получиха морското си кръщение. Скоро палубата се изпълни с разсмени мисионери. Капитанът съобщи, че сега предстои да бъдат посветени и неминавалите досега през екватора моряци. Но когато едно от момчетата, които бяха полели Уипъл, дойде за дажбата си овесена каша, китова мас, сапун и грес, Джон извика:

— О, не, този ще го нахраня аз!

И за всеобщо учудване скочи сред насъбралите се, изцапа се с грес и нахрани засмения моряк. Като капак на веселбата капитанът нареди да се раздаде по малко ром на всички моряци. В този момент мисионерите тържествено се оттеглиха. След един час Абнър получи нагледно доказателство за вредата от алкохолните напитки. Кеоки Канакоа го помоли да отиде с него в помещението на моряците, където старият китоловец, който бе получил Библия, бе успял някак да се снабди с осем допълнителни дажби ром, а сега псуваше наляво и надясно и блъскаше глава в стената. Абнър успя с мъка да го сложи на смрадливата му койка и започна да го усмирява. Когато морякът изтрезня достатъчно, за да говори свързано, Абнър го попита:

— Къде ти е Библията?

— В кутията ми — с разкаян глас отвърна китоловецът.

— В тази ли?

— Да.

Абнър отвори кутията и без да обръща внимание на мръсотията, извади Светото писание.

— Някои хора не са достойни за Библията — строго каза той и излезе.

— Преподобни! Преподобни! — викаше след него морякът, но Абнър вече бе далеч към кърмата.

Странният ден завърши с изключително красива гледка. От запад, запътен към африканския бряг, се появи висок кораб с много платна и се очерта на фона на залеза. „Тетис“ и непознатият си размениха сигнали с флагове, после бригът спусна лодка за посещение на големия кораб. Капитан Джандърс събра писмата за Бостън и викна от кърмата:

— Уипъл! Може би ще са доволни да чуят някоя молитва.

Джон също се качи на лодката и всички от „Тетис“ проводиха с поглед хората, които щяха да посетят привечер странния висок кораб, така красив в здрача.

Изведоха на палубата и Джеруша и тя, макар че се опита да се овладее, се разплака от любопитната среща на двата кораба малко преди падането на нощта.

— Обични ми съпруже — въздъхна — това е най-прекрасното нещо, което съм виждала в живота си. Погледни как залезът е огрял водата. Морето е като огледало.

Аманда, която не искаше да остава сама в този безмълвен миг, се приближи, застана до семейство Хейл и прошепна:

— За мен беше почти непоносимо да гледам как брат Уипъл се отдалечава с лодката. Ние за първи път се разделяме. През цялото време ми е бил близък другар и приятел. Какво щастие е за нас, че прекарваме първите дни на брака си така.

Но когато лодката се завърна на „Тетис“, а високият кораб продължи пътя си по безшумното море в нощта, Аманда видя, че мъжът й седи на носа на кораба и хапе устни, а капитан Джандърс е на кърмата, скован от омраза. Дори моряците, всички от Нова Англия, изведнъж замълчаха. Чуваше се единствено гласът на капитана:

— За бога! В такива случаи ми се иска да носехме оръжие. Колко бих се радвал, ако всемогъщият Господ изпрати проклетия съд на дъното. — Той ядосано хвърли купчината писма в краката на мисионерите. — Не мога да пратя писмата ви по такъв кораб. Превозвач на роби!

Джон Уипъл разказа по-късно на другарите си:

— Беше ужасно. Не бяха стегнали веригите долу и се чуваше как се люлеят и дрънчат от течението. Това е кораб на злото. Абнър, би ли се помолил?

Мисионерите сключиха ръце в горещата кабина в първата нощ след преминаването на екватора. Абнър започна молитвата:

— Боже, разреши на светлината да прогони мрака. Нека добротата замести злото. Но да не мислим само за далечното зло. Напомняй ни винаги, че първата ни грижа е злото непосредствено около нас. Боже, избави ни от лицемерието. Помогни ни да вършим работата ти всеки ден.

Абнър бе така развълнуван от случайния сблъсък с превозвача на роби, че не можа да заспи и прекара нощта на палубата, загледан в африканския бряг с надеждата Бог да му покаже с лъч светлина, че корабът на търговците на роби е избухнал.

Рано сутринта при него дойде Кеоки Канакоа и го попита:

— Преподобни Хейл, вие се тревожите толкова много за Африка. Не знаете ли, че роби има и на Хаваите?

— Така ли? — учуди се Абнър.

— Разбира се. На острова на баща ми има много роби. Наричаме ги мръсни трупове и нямат право да пипат нещата, до които ние се докосваме. Те са капу. До неотдавна ги държаха само за човешки жертвоприношения.

— Разкажи ми подробно за тях — помоли младият мисионер и докато Кеоки му описваше различните ритуали и капута, свързани с мръсните трупове, Абнър почувства как в гърлото му се надига ярост и още преди края извика: — Кеоки, пристигна ли на Хаваите, робството ще се премахне.

— Няма да е лесно — предупреди го огромният хаваец.

— Кеоки, ти ще седнеш на масата заедно с мръсните трупове.

Не каза на никого от останалите мисионери за решението си, не сподели дори с Джеруша, но с настъпването на деня знаеше в сърцето си, че странният висок кораб, жестокият бразилски превозвач на роби неслучайно е пресякъл пътя му на екватора. На Хаваите няма да има вече робство, закле се той пред издигащото се слънце.

Прочутата „мисионерска болест“ се разрази с пълна мощ по време на дългия и ужасен преход до нос Хорн — повече от шест хиляди мили почти в права линия. Дълго, след като морската болест бе забравена, мисионерските семейства щяха да си спомнят с неудобство и притеснение за неразположението, което наистина ги бе сломило.

Наричаха болестта, донякъде смекчаващо, страдание на жлъчката, та Джеруша ден след ден питаше внимателно:

— Преподобни Хейл, още ли ви мъчи жлъчката?

А той отговаряше:

— Да, скъпа ми другарко, още.

Тъй като подобни разговори се водеха и при другите двойки, мисионерите започнаха да гледат към лекаря си с наистина жълтеникави очи, като че ли брат Уипъл с някакво чудо би могъл да премахне страданията от жлъчка. Той проучи наръчниците си, особено „Медицинска книга за семейството“, и назначи лечение, утвърдено от времето.

— По две супени лъжици ипекакуана и ревен — препоръча.

— Брат Уипъл, от седмици вземам ипекакуана — съобщи разтревожен мисионер. — Не помага.

— А опитали ли сте по две зърна каломел, брат Хюлет?

— Помага за момента… но…

— Тогава пробвайте с рициново масло… и много ходене.

— Рициновото масло не ми понася, брат Уипъл.

— Е, поне ходете.

И така, ужасно запечените мисионери вземаха ипекакуана, ревен, каломел и рициново масло. Но главно ходеха. След закуска всички, които бяха в състояние да се движат, крачеха нагоре-надолу по претъпканата задна палуба, от кошарата за животните в единия край до главната мачта в другия. Понякога ходеха часове наред в опит да засрамят непослушните си вътрешности, но нищо не помагаше.

На кърмата имаше само един невероятно мръсен нужник и ако всеки мисионер го използваше по петнадесет минути — а това в никакъв случай не бе много при тяхното положение — пет часа и половина или половин ден автоматично се запълваха, без да се смятат спешните случаи — онези, които в крайно отчаяние бяха поели голяма доза ипекакуана, ревен, каломел и рициново масло едновременно.

Затова се наложи брат Уипъл, със съгласието на капитан Джандърс и компетентната помощ на Кеоки Канакоа, да стъкми втора импровизирана тоалетна на кърмата. В уречено време всички жени слизаха в каютите, а мисионерите един след друг пробваха щастието си на откритата седалка с ръце, сложени върху закованите от Кеоки дъски, и намигащи на китовете бели задници.

Продължаваха и всекидневните им разходки. Шумните моряци, чиито стомаси бяха в ред поради многото физическа работа всеки ден, правеха непочтителни облози кой ще е следващият брат, който ще опита късмета си на несигурното отходно място, и наричаха постоянното ходене „мисионерския валс“.

Един ден нещастният отчаян Абнър се обърна към брат Уипъл:

— Защо Бог наказва така нас, а не прави нищо на тези невярващи моряци?

— Много е просто, брат Хейл — засмя се лекарят. — Ние хванахме морска болест и напълно изпразнихме стомасите си. Ядяхме малко и червата ни се стегнаха. А при липсата на плодове и зеленчуци това състояние продължава. Но най-лошото е, че не вършехме никаква работа. Моряците работят и Бог се грижи за стомасите им.

Абнър не беше сигурен, че е така, а в думите на брат Уипъл прозираше и светотатство, но беше прекалено притеснен да спори и каза само:

— Чувствам се ужасно.

— Дай да ти видя очите — загрижено се взря в него Уипъл и когато забеляза жълтите петна по тях, добави: — И изглеждаш ужасно.

— Но какво да направя? — изстена Абнър.

— Ходи — нареди му Уипъл и мисионерският валс бе подхванат отново.

Брат Уипъл се разхождаше най-много през нощта, когато небето се изпълваше със звезди и той можеше спокойно да задоволи научната си любознателност. Дългите астрономически разговори с моряците обсебваха съзнанието му и често забравяше да отиде на вечерната молитва. Това нарушение накара Абнър да изпрати двама братя да разучат случая.

— Както знаете, брат Уипъл, ние сме семейство — напомниха му те. — И молитвите ни са семейни.

— Съжалявам, че съм забравил — извини се Уипъл. — Ще идвам на молитвите. — Но първият мисионер едва бе успял да каже „Амин“, когато младият лекар се отдалечи по палубата, за да подхване нов разговор за астрономията.

— Как се чувстват моряците, когато пресекат екватора и открият, че Северната звезда е изчезнала? — питаше той.

— Колкото и добре да познаваш южните звезди — отвърна помощникът Колинс — винаги е неприятно да видиш как старите ориентири изчезват зад хоризонта.

От заниманията си с моряците Уипъл се бе научил да изчислява местоположението на кораба по формулите на Боудич и понякога резултатите му съвпадаха с преценките на Джандърс. Затова капитанът веднъж подхвърли:

— От вас може да излезе много по-добър навигатор, отколкото мисионер.

— Ние още не сме започнали битката за вашата душа — отвърна Уипъл. — Ако можех да доведа брат Хейл тук…

— Оставете си го там! — настоя Джандърс.

И въпреки всичко капитан Джандърс трябваше да признае изненадата си от Абнър по отношение на успеха му в приобщаването на екипажа към вярата. Беше раздал вече шест библии и две предстоеше да се връчат. Шест души бяха примамени да подпишат обети за трезвеност, по повод на което Джандърс ръмжеше:

— Най-лесното нещо на света е да накараш моряците да подпишат обети за трезвеност, докато са на борда. Номерът е да го направиш на пристанището.

Моряците обаче оценяваха дарбата на Абнър да говори точно по въпросите, които и те самите си бяха задавали често, така че край него се навъртаха дори нерелигиозните хора.

— Да предположим, че това пътуване продължи четири години — подхващаше Абнър. — И още първата седмица майка ти умира. Не можеш да разбереш за това. Какво ще е твоето отношение към майка ти през следващите двеста седмици? Тя е мъртва, но ти продължаваш да мислиш за нея като за жива. Тя е умряла, но все пак е в състояние да ти помага. Не е ли възможно да продължава да живее? Чрез Исус Христос?

— Не съм мислил за това точно по този начин, преподобни — намеси се един от неверниците. — Но ми е минавало наум нещо подобно. Да кажем, че съм женен и когато напускам Бостън, жена ми… е, ако ме извините… очаква дете. Изобщо не съм виждал бебето четири години, но когато се връщам вкъщи, откривам, че прилича на мен, има моите навици, а и по някакъв неизвестен начин вече ме обича.

— Само че понякога не прилича на теб — от собствен опит забеляза старият китоловец. — Тогава какво?

— Приобщихте ли към вярата капитан Джандърс? — попита Кридланд.

— Не — тъжно поклати глава Абнър. — „И глупакът каза в сърцето си: «Няма Бог»“.

— Почакайте малко, преподобни! — поправи го един стар моряк. — Капитанът вярва. Когато ви нямаше на борда, той извършваше службите.

— Истинската вяра изисква да се отдадеш изцяло на Бога — обясни Абнър. — Капитан Джандърс не иска да признае, че живее греховно.

— Не мога да го нарека грешник — замисли се старият китоловец. — Искам да кажа, че не е истински, упорит грешник. Ако вземете например капитан Хоксуърт от китоловния кораб „Картаджиниън“ — виждал съм го да се забавлява с четири голи момичета от Хонолулу в каютата си… Е, като грешник нашият капитан просто не може да се сравнява с него.

И все пак Абнър започна неуморна кампания срещу капитан Джандърс, особено по отношение на романите, които капитанът четеше показно след всяка неделна проповед.

— Ще разберете, че тези книги са отвратителни — с тъга в гласа предсказа Абнър.

Джандърс си го върна с подигравка:

— Привлекли ли сте към вярата още стари китоловци, брат Хейл?

Въпросът вбеси Абнър, защото бе изява на разпространения вреден навик на мнозина да се подиграват с провалите и на най-светите хора. Всъщност в случая поражението не бе така голямо, защото китоловецът с трогателна настойчивост искаше да си възвърне Библията, преди да са стигнали нос Хорн. „Много моряци са загинали на Хорн, преподобни — постоянно говореше той. — Не ме оставяйте на Хорн без Библията!“

Но Абнър бе научил на това пътуване едно важно правило — върху установената на кораба черква не бива да се оказва влияние от страна на отмятащите се глупаци, които, така или иначе, поначало не са били спасени. Такива хора представляваха най-голяма опасност за черквата и затова не биваше да им се дава възможност да вредят. По време на дългото пътуване на юг Абнър често присядаше на някой куфар в каютата и обсъждаше случая с другарите си: „Избързах с приемането на този човек… Интересуваше ме по-скоро бройката, отколкото душата. На Хаваите никога не трябва да допускаме такава глупава грешка“.

Вечерта на 24 ноември Кеоки тъкмо бе сложил на масата с форма на полумесец пудинга с мас за съботната вечеря, когато изведнъж силен вятър удари лявата страна на „Тетис“ и рязко наклони брига. И тъй като бурята бе дошла неочаквано, капакът към входа за кърмата не бе затворен и в кабината нахлу порой от студена сива вода. Лампата се залепи за тавана. Храна, столове и мисионери станаха на миш-маш и върху им се изсипа нов порой, който се стече от люка. Разнесоха се писъци, а от каютата, където лежеше болната Джеруша, до Абнър долетя жален вик:

— Потъваме ли?

Той изпълзя до нея и откри, че койката й е цялата залята, а наоколо цари пълен безпорядък.

— Всичко ще бъде наред — твърдо я увери Абнър. — Бог е с този кораб.

Чуха как отгоре заковават капака на люка и усетиха липсата на свеж въздух. Тогава готвачът извика:

— Нос Хорн се е втурнал да ни посрещне.

— Дълго ли ще трае бурята? — попита брат Уипъл.

— Може и четири седмици — отвърна готвачът, докато прибираше остатъците от вечерята.

В неделя, 25 ноември, Абнър се осмели да излезе на палубата, за да види какви са пораженията, и после задъхан обясни:

— Всички животни са пометени. Първата голяма вълна за малко не ни е преобърнала.

Един по един мисионерите, които не бяха на легло, излизаха на палубата и откриха какво е имал предвид готвачът, като им казваше, че нос Хорн е дошъл да ги посрещне. Корабът бе обвит от студена и гъста мъгла на мястото, където топлите води на Атлантическия океан се срещаха с ледени късове от Антарктика, а вълните се издигаха високо в тъмнината и падаха отново в ледените дълбини.

— Ужасно ми е студено — оплака се Джеруша на мъжа си, но той с нищо не можеше да й помогне.

Малкият „Тетис“ продължаваше пътя си към самия нос и всеки ден морето ставаше все по-студено. Термометърът показваше плюс четири градуса и на борда не разрешаваха да се пали огън. Койките бяха влажни от стичащата се вода, а вещите гниеха в непроветрените кутии. През повечето време люкът бе затворен и тъй като в усойните каюти нямаше и въздух, стомашните тревоги отново се стовариха върху мисионерите.

Във вторник, 27 ноември, Джон Уипъл се втурна в каютата с ободряваща новина:

— Отляво се вижда Статън Айланд, тъй че сигурно наближаваме носа. Вълните не са така големи, както се опасявахме.

После отведе другарите си горе, за да видят един от най-мрачните и най-самотни острови на света, който се намира на известно разстояние от южния край на континента. През разкъсаната мъгла се показваха част от голите му ниски хълмове.

— Сега е лято. Представяте ли си какъв ще бъде през зимата? — подхвърли Уипъл.

Но мисионерите гледаха не към Статън Айланд, а към ужасяващите води отвъд него.

Там, в най-южния край на обитаемия свят, на ширина петдесет и пет градуса, където опасващите земята южни течения се спускаха с трясък от долната част на Тихия океан и се сблъскваха с необузданите вълни на Атлантика, мисионерите видяха, че се образуват водни маси, високи като планини, обвити в мъгла и вдъхващи страх. Ако моряк имаше щастието да мине покрай Статън Айланд с попътен източен вятър, би могъл да навлезе сред чудовищните вълни с известна надежда за успех, но в края на ноември 1821 година, със западен вятър и вълни в същата посока, вероятността да се заобиколи носа бе съвсем малка.

Ала капитан Джандърс бе решил непоколебимо да опита всяка възможност.

— Аз няма да съм капитанът, който ще запише в дневника си: „Днес се отказах от надеждата да заобиколя нос Хорн и обърнах през Атлантика към нос Добра надежда“. Напишеш ли това в дневника си, няма да те оставят да го забравиш цял живот. „Ще бъдеш американецът, който не е успял да заобиколи носа.“

И реши да рискува — току-виж, вятърът се обърне на изток и му помогне да мине или тихоокеанските вълни се укротят и му позволят да преодолее вятъра.

— Убеден съм, че ще стане едно от двете — настояваше Джандърс. Но вечерта в Деня на благодарността се спусна в кабината и се обърна мрачно към мисионерите:

— Ако някой от вас има лични взаимоотношения с Бога, ще оценя особено много молитвите му сега.

— Продължава ли да духа срещу нас? — попита го Абнър.

— Никога не е било така зле — изръмжа Джандърс.

— И ще се наложи ли да се върнем? — заинтересува се една от съпругите.

— Не, госпожо, няма! — отсече Джандърс. — Не ще позволя на никого да каже, че съм се опитал да заобиколя носа и не съм успял.

Капитанът се върна на палубата, а Джон Уипъл каза:

— Не виждам нищо лошо да го подкрепим с молитвите си.

— Нито пък аз, брат Уипъл — съгласи се Джеруша и Уипъл започна.

— Да си припомним обнадеждаващите слова от Притчи Соломонови: „… не се научих и на мъдрост, нито имам знанията на светиите. Кой е възлизал на небето и слизал? Кой е събрал вятъра в шепата си? Кой е свързал водата в дреха? Кой е поставил всички граници на земята? Как е името му?“. Братя, ние, застаналите на края на земята, където ветровете са събрани в Божи пестник, не бива да забравяме, че Бог подлага на изпитания само праведниците. Грешникът отминава носа без всякакви трудности, защото вече е бил подложен на проверка. Тъкмо ние не сме били проверени. Да се помолим тези ветрове да стихнат заради нас, но нека разчитаме на Бога двойно, ако не стане така.

В събота, на 1 декември, се изпълниха седем денонощия в мъки „Тетис“ да преодолее разстояние от сто и десет мили. В миговете, когато бурята стихваше, отчаяните мисионери успяха да видят смътно грубите очертания на Тиера дел Фуего — Огнена земя — и се върнаха пак в ледените си койки, където отново се сгушиха от страх и от пристъп на морска болест. Долитащите от запад вихри не утихваха.

В неделя, 2 декември, „Тетис“ се насочи право на запад в опит да открие пролука, която да ги отведе на север от самия нос, но този ден вълните откъм Тихия океан бяха особено яростни и дори капитан Джандърс се ужаси. Веднъж корабът се наклони така силно, че той погледна смутено към помощника Колинс, който има смелостта да забележи:

— Никога не съм попадал в толкова бурно море, капитане. По-добре е да бягаме оттук.

Капитан Джандърс сякаш само това чакаше. За миг промени посоката на малкия бриг и го остави да се носи пред силната буря. Мина покрай опасните скали на изток и с учудваща скорост, близо тридесет възли, „Тетис“ загуби цялото разстояние, което бе извоювал на запад в последните осем дни.

На 3 декември помощникът Колинс зададе фаталния въпрос:

— Сър, ще прекосим ли Атлантика към нос Добра надежда?

— Няма да стане — отсече капитанът и нареди отново да се подредят платната за западните ветрове, които рошеха високите тихоокеански вълни. Същия ден на обед Джон Уипъл съобщи тревожната новина на уплашените и измръзнали мисионери:

— Мисля, че сме на същото място, където бяхме преди осем дни! Сигурен съм, че на юг от нас е Статън Айланд, а на север се вижда високият връх на Тиера дел Фуего.

Жена му попита със слаб глас:

— Значи сме запратени назад? — Той й кимна и тя продължи: — Джон, с такава мъка се задържам на койката, че вече лактите ми кървят. Погледни колко е зле и сестра Хейл.

Джон се извърна и видя, че и нейните лакти и колене са наранени. Но никой не можеше да направи нищо, освен да лежи в студената си и мокра койка и да се бори с ужасното люлеене на кораба.

На 4 декември „Тетис“ достигна толкова далечни южни ширини, че слънцето почти не залязваше, а нощта представляваше тайнствена пепелява мъгла, надвиснала над бурното море. И когато изглеждаше, че ще попаднат на по-благоприятен вятър към Антарктика, капитан Джандърс реши да изпробва следващия си номер. Насочи смело брига в посока, която го отдалечи от защитния остров, използван обикновено от моряците при заобикаляне на носа. Корабът навлезе във водите на течението Дрейк, най-коварното на света. Беше смел ход, но на сутринта масивна тихоокеанска въздушна маса, примесена със суграшица и сняг, се стовари върху „Тетис“, повдигна го нависоко и го запрати встрани, така че в каютите на ужасените мисионери нахлу вода и изпълни долните койки.

— Абнър! Абнър! — изпищя от пода изподраната Джеруша, като забрави обичайното си обръщение. — Ще се удавим!

Той я вдигна внимателно, постави я на горната койка на Джон Уипъл и отвърна спокойно:

— Не, любима ми другарко. Господ пази този кораб и няма да ни изостави.

Ужасното клатене продължи, последваха нови порои вода, които се стичаха в кърмата през някоя пробита част на корпуса.

— Няма да издържим! — истерично изпищя една от съпругите.

— Бог пази този кораб — успокои и нея Абнър и в тъмнината, до глезените във вода, започна да се моли с висок глас сред хълцанията на жените, които смятаха, че скоро ще умрат. Напомни на мисионерите, че са тръгнали на това пътешествие да вършат Божията работа, а всички знаят — Бог подлага на проверка избраниците си и пътят им никога не е бърз и лесен. — Ще оставим бурята зад гърба си и ще видим приятните хавайски долини — успокояваше ги той.

После обиколи всички койки и помогна да се вдигне падналият багаж.

На кораба никой не беше ял, но когато капитан Джандърс надникна в каютите и видя с какво се занимаваше Абнър, извика на готвача:

— Занеси малко сирене на горките хора на кърмата.

Абнър го попита:

— Вече заобикаляме ли носа?

— Не още — отвърна Джандърс. — Но скоро и това ще стане.

Все пак към шест часа вечерта беше ясно, че нощните вълни ще бъдат още по-силни, и той сподели с помощника Колинс:

— Ще се измъкнем.

И още веднъж за по-малко от час загубиха всичко, което бяха постигнали за два дни.

На 5 декември пострадалият бриг „Тетис“, покрит с лед, се озова обратно при атлантическия проток към водите, които заобикаляха носа. Нямаше признаци нито за източен вятър, нито за утихване на вълнението, така че капитан Джандърс остави кораба да се носи напред-назад и чакаше. Към десет часа вечерта, изглежда, дойде големият им шанс, защото вятърът промени посоката си. Капитанът вдигна платната, насочи кораба към вълните и през останалите два часа на този сив ден „Тетис“ непохватно си пробиваше път през бурното море и явно постигна някакъв резултат.

На 6 декември бригът успя да измине повече от четиридесет и осем мили в снежна буря и през толкова развълнувано море, че мисионерите страдаха от морска болест повече от всякога. Това не беше обичайното поклащане, а непрекъснато издигане и пропадане, подмятане и заставане, което караше дори неодушевените предмети като куфари и кутии да скърцат нещастно. Суграшицата и снегът помогнаха температурата да падне още повече и жените, сгушени под мокрите одеяла, трепереха и бяха убедени, че смъртта е за предпочитане пред още две седмици на нос Хорн. Но брат Уипъл оживено съобщи, че корабът накрая е напреднал доста.

В петък, 7 декември, за зла чест вятърът пак задуха в първоначалната си посока, а „Тетис“ отново се заклати силно. Този път потъването изглеждаше по-вероятно от всякога. Прикрепените с летви тежки куфари се откачиха и бяха струпани по койките. Дъските скърцаха зловещо, сякаш и те не можеха да понасят повече, а малкият бриг пропадаше дълбоко в браздите между вълните и всеки път изглеждаше, че няма да излезе оттам.

— О, Боже! Помогни ми да умра! — проплака Джеруша, затисната до корпуса на кораба от голям куфар.

— Брат Хейл! Бихте ли преместили тази кутия? — извика една от другите жени, защото знаеше, че той е единственият мисионер, който е в състояние да й помогне.

Затова, не по негова вина, бяха минали няколко минути, преди да стигне до Джеруша. Завари я да говори несвързано:

— Боже, нека умра! Абнър не е виновен. Беше много добър с мене, но нека умра!

Той я освободи от куфара и опипа крайниците й да види няма ли нещо счупено. Тъкмо тогава чу молбата й за смърт.

— Какво каза? — отвратен попита Абнър.

— Боже, нека умра! — сляпо продължаваше да се моли тя.

Той силно я зашлеви по бузите и извика:

— Госпожо Хейл! Нямаш право да светотатстваш!

Продължи да я удря, докато тя се съвзе. После седна до нея и каза спокойно:

— И аз се страхувам, обична ми другарко. Страхувам се да не се удавим. Ох! — Той спря, докато корабът се спусна по склона на една вълна, застина там, а след това със скърцане отново се изкачи.

— И ти ли мислиш, че сме обречени? — тихо попита Джеруша.

— Страх ме е — кротко отвърна Абнър — ала не бива да светотатстваме дори когато сме изоставени.

— Но какво говорех, скъпи ми съпруже? — попита тя.

— Най-добре е да забравим — махна с ръка той. — Ще се помолите ли с мен, госпожо Хейл?

В студеното и тъмно помещение Абнър й помогна да прочете молитвата, която можеше и да е последна.

В същия миг на палубата капитан Джандърс яростно крещеше:

— По дяволите, мистър Колинс, няма да успеем!

— Да се отправяме ли към Добра надежда, сър?

— Дума да не става.

— Ще потънем, сър — предупреди го Колинс.

— Обърнете, ще закърпим кораба на Фолкландските острови — реши изведнъж Джандърс.

— А после?

— Ще минем през Магелановия проток.

— Слушам, сър.

* * *

И тъй, двумачтовият 230-тонен бриг „Тетис“ с дължина двадесет и четири метра, тръгнал от Бостън, накрая се отклони от нос Хорн в североизточна посока, като се възползва от силните ветрове, и се насочи към Фолкландските острови в южната част на Атлантическия океан отвъд брега на Патагония.

Фолкландските острови — скалисти, незалесени и брулени от ветровете — се използваха от китоловците и от онези, които не могат да заобиколят нос Хорн, за да възстановят силите си. Но на измъчените мисионери, когато ги зърнаха на 10 декември, те се сториха като късчета от Обетованата земя и щом „Тетис“ пусна котва в един скалист залив, всички забързаха да слязат на брега. През цялата кратка, сива и беззвездна нощ Джон Уипъл изследва студената земя и на разсъмване зарадва кораба с добри новини:

— Тук има гъски, патици и малки морски птици. Вземете всички пушки!

Уипъл организира ловна дружина и тя достави за „Тетис“ прясна храна, която щеше да им стигне за много седмици. Колинс поведе друга група, която намери прясна вода, за да допълнят варелите, и събра дърва, доплавали от аржентинския бряг.

— Ще поддържаме огньове десет дни — обеща той на мисионерите. — Ще се изсушите добре.

Жените простряха на палубата пране, тъй като не бяха прали повече от сто дни, но най-голямото откритие направи Абнър Хейл, когато се изкачи до най-високата точка на острова. В един от северните заливи се бе приютил друг кораб, към който той веднага се спусна заедно с двама моряци. Корабът бе китоловен, току-що пристигнал от Тихия океан, и не след дълго неговият капитан и капитан Джандърс започнаха да сравняват картите си на Магелановия проток.

— Ужасно място — уверяваше ги китоловецът и показа на капитан Джандърс и на Абнър как остров Тиера дел Фуего — Огнена земя, който се бяха опитали да заобиколят откъм юг, се издаваше на съвсем близко разстояние от брега на Южна Америка, така че Магелановият проток всъщност им позволяваше да минат край Тиера дел Фуего от северната му страна.

И на двата кораба нямаше човек, който да е минавал през протока, но мнозина си спомняха какво са чували за него.

— През 1578 година Франсис Дрейк го е преминал за седемнайсет дни — обади се един познавач на историята. — Но в 1764 французинът Бугенвил го е преминал за петдесет и два. Рекордът обаче принадлежи на двама испанци, които са се борили в протока сто и петдесет дни. Все пак, в края на краищата, са го преминали.

— Защо е така труден този проток? — попита Абнър.

— Всъщност — обясни китоловецът — трудностите започват, когато стигнеш до другия му край.

— Какво става тогава? — продължаваше да пита Абнър.

— Виждаш ли онези скали? Казват им Четиримата евангелисти. Там се разбиват корабите.

— Защо? Мъгла ли има?

— Не. Западните ветрове от Тихия океан издигат огромни вълни на изхода от протока. И мъчейки се да ги преодолееш, ти се блъскаш в Евангелистите.

— Искаш да кажеш, че е по-лошо от мястото, през което минахме?

— Разликата е тази — обясни китоловецът — че ако се опиташ да заобиколиш нос Хорн при неблагоприятни условия, може да останеш сред яростни вълни петдесет дни. Значи просто не е възможно да се заобиколи. При Четиримата евангелисти вълните са още по-страшни, но можеш да ги преплаваш за един следобед… ако имаш късмет.

— Къде точно са се разбивали в скалите толкова кораби? — искаше да разбере Джандърс.

— На остров Десолейшън. Не че самият остров е лош, но когато се смята, че корабът е преминал Евангелистите, често излиза, че не може да се задържи над вълните. Завива панически, за да ги избегне, и тогава се разбива в Десолейшън. Петдесет… сто кораба…

— Някои оцелели ли са? — запита Колинс.

— При скалите на Десолейшън ли? — въздъхна китоловецът.

— Има ли все пак някакво разковниче? — настояваше Колинс.

— Намери си добро пристанище в западния край на Десолейшън. Излизай от него всеки ден, ако трябва цял месец, и се опитвай да преодолееш Евангелистите. Но дръж кораба в такова положение, че ако е нужно да се върнеш в пристанището за през нощта, ти да си господарят на кораба, а не вълните.

— Точно така смятам и аз — съгласи се капитан Джандърс.

— Не ви ли се струва, че излиза източен вятър? — обади се пак Колинс с надежда. — Мисля, че ако хванем устойчив източен вятър, ще имаме късмет. Той ще ни избута през протока.

— Това ще е грешка! — противопостави се китоловецът. — Вярно е, че източният вятър ще ти помогне малко в началото, но когато се издигнат големи вълни при изхода на запад, източният вятър ще направи положението при Четиримата евангелисти още по-трудно. Направо ще попаднеш в ада.

— Въпреки това вълните не могат ли да се преодолеят? — не се отказваше Джандърс.

— Могат. Правили са го холандци. И испанци. Но помнете — тръгвайте от Десолейшън всеки ден и се връщайте обратно всяка вечер, докато случите подходящо море. И трябва да управлявате кораба вие, а не вълните.

Китоловецът, предположил, че Абнър е пастор, го попита дали не би се съгласил да отслужи църковна служба като гост на техния кораб. Това зарадва мисионера и той отправи поглед към капитан Джандърс, сякаш искаше да каже: „Ето един морски капитан, който почита Бога“. Но Джандърс не бе склонен да позволи пълна победа на Абнър и когато китоловецът слезе да вдигне екипажа си, със змийски глас се опита да помрачи райското задоволство на Хейл.

— Този капитан може би управлява един от най-порочните кораби — промърмори той. — Навярно на съвестта му лежат безброй престъпления. Попитай го какво е правил в Хонолулу. Щом заобиколят носа и наближат Бостън, всички китоловци искат някой да се помоли за тях и да ги очисти от греховете.

Все пак за службата на палубата след малко се събраха навъсени здрави мъжаги и Абнър избра за очищение на греховете текста от Левит, 25:41:

— „… и да се върне между племето си и влезе пак във владението на бащите си…“ Но ще се върне ли заедно с него и съвестта му?

С вълнуващи думи, към които го подбуждаше и присъствието на капитан Джандърс, Абнър анализира положението на човек, който четири години е бил далече от дома Господен и от дома на семейството си, промените, настъпили у него, а и в дома му, за които той не би могъл да знае; после се спря на стъпките, които такъв човек трябва да предприеме, за да се заличат тези промени, ако са били към лошо, или да се възползва от тях, ако са били благоприятни. Китоловците слушаха изумени, докато Абнър разкриваше техните неизречени мисли, а в края на службата трима души го попитаха дали би желал да се помоли заедно с тях. След молитвите капитанът се обърна към мисионера:

— Това бе силна проповед, младежо. В знак на благодарност бих искал да ти дам малък подарък от името на нашия кораб. — И той изненада Абнър, като му предаде за „Тетис“ грозд хубави зелени банани. — Те ще узреят и ще бъдат добри за ядене дълго време — увери го китоловецът. — Ще ги харесат и болните пътници.

— Какви са тези плодове? — попита Абнър.

— Банани, синко. Помагат при запек. Научете се да ги ядете, защото бананите са основната храна на Хаваите. — Китоловецът показа на Абнър как се белят бананите, отхапа си от обеления и подаде на мисионера. — Като свикнеш с тях, ти стават много вкусни.

Но силната миризма на банановата кора се стори на Абнър твърде неприятна.

— Ще сториш добре, ако свикнеш с тях, синко — подвикна китоловецът — защото отсега нататък това ще ти е храната.

— Бил ли си на Хаваите? — попита го Абнър.

— Дали съм бил в Хонолулу? — учудено го погледна китоловецът. — Хванахме десетина кита на юг от Хаваите.

Във вторник, 18 декември, след като капитан Джандърс бе прекопирал всичките карти на Магелановия проток на колегата си китоловец, след като ги бе сравнил със своите и бе установил, че нито един остров в протока не е отбелязан на едно и също място на различните карти, „Тетис“ вдигна котва. Насочи се към Огнена земя, но този път към северния край на острова, най-близо до Южна Америка, където ги очакваше мрачно страшният проток, открит от Магелан. Когато на 21 декември се показа неприветливият бряг, капитан Джандърс се обърна към Колинс:

— Огледай този бряг добре, защото няма да се върнем тук.

И с упорита решителност той навлезе в тесния проток, който бе сразил толкова много кораби.

Мисионерите бяха очаровани от първите дни през протока, стояха до перилата и гледаха първо Южна Америка, после Огнена земя. Беше началото на лятото и веднъж забелязаха група местни жители, облечени само в кожи. Нощем Абнър наблюдаваше огньовете, които бяха дали името на големия остров при първото акостиране на Магелан. Макар и мрачен, островът бе интересен.

„Тетис“, с помощта на източния вятър, понякога изминаваше по тридесет мили на ден, но по-често напредваха бавно и внимателно с по двадесет мили. След известно придвижване на запад корабът зави на юг, като следваше бреговата линия на Огнена земя; дните минаваха сънливо, а нощ почти нямаше. Мисионерите понякога спяха на палубата, а като се будеха, се радваха на всяко явление през нощта. Когато вятърът не бе попътен, както често се случваше, привързваха „Тетис“. Тогава по брега тръгваха ловни дружини, така че за Коледа имаха достатъчно патици, ала им бе странно, че се намират в тези сиви ширини, а не в снежната Нова Англия. Вече не страдаха от морска болест, но една от пътничките намрази Магелановия проток повече от всяко друго място.

Това бе Джеруша Хейл. Двете й основни заболявания бяха преминали, но се бе появило ново, което се състоеше в непреодолимо желание да повръща винаги когато съпругът й я караше да изяде един банан.

— Не ми харесва миризмата му — протестираше тя.

— И на мене не ми харесва — обясняваше й той търпеливо — но щом това е храната на островите…

— Нека почакаме, докато стигнем дотам — молеше се тя.

— Не, щом Бог сега ни е изпратил тези банани…

— Но другите жени не са принудени да ги ядат — съпротивляваше се Джеруша.

— Бог не ги е изпратил пряко на другите жени — не се предаваше той.

— Преподобни Хейл — молеше се тя — сигурна съм, че като слезем от този кораб, където тъй много боледувах, ще мога да ям банани. Но тук мазната им кора ми напомня… Съпруже, ще ми стане лошо.

— Не, госпожо Хейл! — налагаше се той и два пъти на ден обелваше по един банан, лапваше половината и макар да не мислеше така, заявяваше: — Чудесен е!

Другата половина насила натъпкваше в устата на Джеруша и я наблюдаваше, докато го преглътне. Тази процедура бе така болезнена за младата жена, че Аманда Уипъл избягваше да остава в койката си, докато тя продължаваше. Още по-лошо бе, че Абнър провеси узряващите банани от тавана на каютата, където те постоянно се люшкаха напред-назад. А докато узряваха, издаваха неприятната си миризма.

Най-напред Джеруша си помисли: „Ще следя как кичурът намалява“. Ала от това гроздът не ставаше по-малък. Напротив, ставаше по-голям, по-ароматичен и нощем се люшкаше по-близо до лицето й.

— Мили съпруже — молеше го тя пак — наистина ще ми стане лошо!

Но Абнър притискаше стомаха й с ръка, докато преглътне дневната си порция, не й позволяваше да повръща и тя се подчиняваше.

След една такава процедура Джон Уипъл попита:

— Защо толкова обичаш бананите, брат Хейл?

— Не ги обичам — отвърна Абнър. — И на мене ми прилошава от тях.

— Тогава защо ги ядеш?

— Защото очевидно Бог иска да ги ям. Получих ги заради една моя проповед. Ще бъда неблагодарник, ако не ги ям.

— Ти вярваш ли в знамения? — попита младият учен.

— Какво имаш предвид?

— Суеверия. Знамения.

— Защо ме питаш?

— Дойде ми наум. Кеоки Канакоа ми разказа за всички знамения, с които някога трябвало да се съобразява. Когато някое кану излизало в морето, вземали една старица и тя постоянно гадаела знаменията. Ако прелетял албатрос или се появяла акула, това означавало нещо… били изпратени от някой бог… можело да разбереш какви са намеренията на бога… стига да умееш да тълкуваш знаменията.

— Какво общо има всичко това с мене? — изгледа го Абнър.

— Струва ми се, брат Хейл, че и ти се отнасяш така към бананите. Някой ти ги е дал, значи са били изпратени от Бога. И ако са били изпратени от Бога, значи трябва да се ядат.

— Джон, това е светотатство.

— Светотатство или не, аз бих изхвърлил тези банани зад борда. На всички ни прилошава от тях.

— Зад борда!

— Да, преподобни Хейл — намеси се Джеруша. — Зад борда!

— Това е непоносимо! — извика Абнър и излезе на палубата, но бързо се върна пак в каютата. — Никой да не е посмял да пипне тези банани! Те са ни изпратени от Бога, за да ни подготвят за новия ни живот. Ние двамата, госпожо Хейл, ще изядем бананите до един. Такава е Божията воля.

И докато „Тетис“ мъчително се придвижваше напред, миризливите банани танцуваха насред каютата.

Корабът напусна Огнена земя и се понесе сред стотиците безименни острови в западната част на протока. Ветровете променяха посоката си, а скучните дни се нижеха в скучни седмици. Капитан Джандърс многократно записваше в дневника си: „Вторник, 15 януари. Двадесет и шести ден в протока. Земя наблизо и от двете страни. Цял ден се движехме срещу вятъра. Изминахме четири мили, ала по залез ги загубихме. Не намерихме място за закотвяне край стръмните брегове. Върнахме се назад и пуснахме котва на снощното място. Но се надяваме този западен вятър да продължи, за да изглади морето при Четиримата Евангелисти. Ловната дружина удари хубави гъски и напълни две кофи с миди“.

Дните се точеха, а корабът напредваше с по четири мили или шест, или никак. Моряците изтегляха „Тетис“ от пристана му, за да хванат вятъра, и се обзалагаха, че вечерта ще нощуват пак на същото място. Два факта все по-често глождеха съзнанието на всички. Земята около тях бе тъй бедна, че не би могла да ги изхранва дълго, особено когато лятото свършеше, а то вече бе към края си. Мислеха и друго: „Ако тук е тъй трудно, какво ли ще бъде, когато стигнем до остров Десолейшън? А като стигнем до него, как ще бъде при Четиримата евангелисти?“. Изглеждаше, че сантиметър по сантиметър се приближават към голямата развръзка, и това бе вярно.

На тридесет и втория ден от мъчителното придвижване излезе източен вятър, който бързо подкара малкия бриг край северния бряг на остров Десолейшън. Мястото им се стори още по-ужасно, като видяха дъски от разбит върху скалите кораб. Морето стана по-бурно и осемнадесет от мисионерите намериха, че ще е по-разумно да останат долу, където се чувстваха още по-зле поради миризмата на бананите. Тази нощ Джеруша заяви, че и да я убият, няма да изяде поредния банан; но Абнър, чувал и друг път такива заплахи, спокойно погълна своята половина, а другата набута в устата на Джеруша.

— Никакво повръщане! — заповяда той и притисна стомаха й.

Ала в този миг корабът се заклати силно от първите тихоокеански вълни, навлезли в протока, и нито Джеруша, нито Абнър можеха да спрат гаденето. Тя повърна.

— Госпожо Хейл! — извика той и затисна със свободната си ръка устата й, но напразно. Цялата каюта се изпоцапа. — Това беше нарочно! — промърмори той.

— Съпруже, лошо ми е — изхълца тя.

Тонът й направи впечатление на Абнър и той грижливо изчисти каютата, после постави жена си да легне.

— Не правя това, за да те измъчвам, моя скъпа другарко — утешаваше я той. — Бог ни изпрати тези банани. Виж!

И Абнър откъсна един от жълтите плодове, които и самият той бе намразил, и го изяде целия.

— Пак ми е лошо! — извика Джеруша и Абнър отново изчисти каютата.

На сутринта стана ясно, че „Тетис“ е стигнал до края на остров Десолейшън и е изминал деветдесет и девет на сто от Магелановия проток. Оставаше само краткото разстояние покрай Четиримата евангелисти, четирите жестоки, безлюдни скали, които пазеха западния вход към протока. На разсъмване във вторник, 22 януари 1822 година, малкият кораб напусна защитените води на остров Десолейшън и се опита да навлезе в кръстовището на бури, където се сливат източните течения на Тихия океан с водите на Атлантическия, които се движат на запад. Както бе предрекъл капитанът на китоловния кораб, добрите ветрове, които бяха придружавали „Тетис“ през последните дни, сега предизвикваха вълнение, невиждано от нито един човек на кораба досега.

Гигантски вълни от Тихия океан връхлитаха с ужасяваща сила, която очевидно можеше да помете всичко по пътя си. По-малките вълни от Атлантика се нахвърляха като бесни кучета върху разбушуваната повърхност и я разкъсваха на хиляди отделни океани, всеки със свое течение и своя посока. Когато малкият кораб се приближи до този многолик водовъртеж, капитан Джандърс изкомандва:

— Всички на борда да се завържат за кораба!

Моряците се превързаха с въжета около кръста и през гърдите, бързо намериха къде да вкопчат ръцете си и „Тетис“ със затворени люкове се впусна в огромния хаос.

През първите петнадесет минути малкият бриг бе подмятан така, сякаш бесните морски кучета бяха престанали да се нахвърлят едно връз друго и бяха налетели върху него. Издигаха го и го спускаха надолу, ръфаха гредите на бакборда, люлееха кораба безмилостно и го тласкаха назад. Той така се люшкаше, че никой не би могъл да се задържи на палубата, ако не е завързан.

— Държиш ли под око Евангелистите, мистър Колинс? — изкрещя през воя на вълните капитан Джандърс.

— Да, сър.

— Можем ли да издържим още, Колинс?

— Не можем, сър.

— Ще обърнем назад и ще бягаме.

— Внимавайте за скалите, сър.

И „Тетис“, брулен отвсякъде, се насочи към бурните води, които идваха от Атлантика, и като ранено морско животно се върна на остров Десолейшън. В каютите си мисионерите се молеха. Дори и болните не бяха се задържали в койките си, тъй силно бе клатушкането и подхвърлянето.

Изведнъж всичко утихна и капитан Джандърс скри малкия си кораб в уютно пристанище, чиито брегове имаха формата на рибарска кука. Всеки ден през следващата седмица Абнър Хейл, Джон Уипъл, още двама мисионери и четирима яки моряци гребяха до брега в лодка, привързана с дълги въжета към носа на „Тетис“. Заобикаляха края на рибарската кука, напъваха се и копаеха пясъка, после дърпаха, докато корабът се задвижи. Бавно-бавно го изтегляха към входа на протока, след това тичаха към лодката и с нея настигаха „Тетис“.

Ден подир ден, цяла седмица корабът внимателно си проправяше път към мястото, където двата океана се срещаха, капитанът и помощникът му изучаваха вълните, смело ги изпитваха и предизвикваха смъртта. Вълнението бе тъй мощно, че изглеждаше невъзможно да се преодолее. Моряците, завързани за мачтите, се питаха дали капитанът няма да се върне назад и да се насочи към нос Добра надежда. Но всяка вечер капитан Джандърс се заклеваше:

— Утре ще разтурим магията. Утре ще се измъкнем.

А в дневника си записваше: „Вторник, 29 януари. Пак опитах. Гигантски вълни от Тихия океан се сблъскват с бурните атлантически води и предизвикват невероятни водовъртежи. Няма кораб, който може да премине през такива високи вълни. Върнах се в същото пристанище“.

На 30 януари ветровете се обърнаха от запад, което в крайна сметка бе добре, тъй като нямаше да поддържат вълнението на Атлантика и щяха да стабилизират несмущавания вече Тихи океан. Но непосредственият резултат бе, че по-нататъшните опити да се стигне до изхода ставаха невъзможни. Затова „Тетис“ остана вързан за брега в уютното си пристанище, подобно на рибарска кука, а капитан Джандърс, мистър Колинс, Абнър и Джон Уипъл се изкачиха на един малък хълм, за да наблюдават дивата среща на океаните. Не виждаха Четиримата евангелисти, но знаеха къде се намират, и докато изучаваха гигантските вълни, Абнър попита:

— Не сте ли мислили, сър, че може би Божията воля ви задържа?

Капитан Джандърс този път не изръмжа срещу младия мъж.

— Готов съм да мисля всичко, стига да успеем да преодолеем тази проклета една миля от океана.

— Снощи ми хрумна — каза Абнър — че безумният ви отказ да изхвърлите светските си романи е проклятие за този кораб.

Колинс погледна младия пастор смаяно и се готвеше да му възрази по най-груб начин, но Джандърс го изпревари:

— Какво сте си наумили, преподобни Хейл?

— Ако ние, мисионерите, се помолим и успеем да изведем кораба отвъд бариерата, тогава ще се съгласите ли да изхвърлите светската си литература и като капитан на кораб, който има нужда от Бога, да приемете книги от мене?

— Съгласен съм — отвърна Джандърс сериозно.

Четиримата мъже, застанали на един хълм в края на света, постигнаха споразумение, а когато мисионерите се отдалечиха, Джандърс се заоправдава пред първия си помощник:

— Решен съм да премина този проток. Никога не бях виждал такова бурно море, на каквото се натъкнахме при нос Хорн. А сега тук. Ако щеш, кажи, че съм суеверен, но мисля, че да имаш свещеник на борда е лош късмет. А ние имаме единайсет. Ала освен лош късмет те може би могат да ни донесат и добър късмет. Готов съм да опитам всичко.

Вечерта Абнър събра мисионерите, за да им съобщи за споразумението.

— Бог е задържал кораба, за да ни даде урок — уверяваше ги той — ала нашите молитви ще вдигнат проклятието.

За Джон Уипъл и за още неколцина такива разсъждения изглеждаха средновековни и не искаха да се молят, но повечето се съгласиха. В края на молитвата Уипъл попита дали той също може да се помоли и Абнър прие.

— Господи, дай сила на ръцете и очите на нашите моряци — изрече молитвата си Уипъл. — Усмири вятъра, укроти вълните и ни позволи да минем.

— Амин — каза капитан Джандърс.

След молитвите Абнър посети Джеруша, която все още не бе в състояние да се вдигне от койката си, и си раздели с нея един банан. На протестите й, че от бананите й е зле и поради това не може да стане, Абнър отвърна:

— Тази нощ поставяме съдбата си в ръцете на Бога. Моля те, послушай ме, любима моя другарко, и ако утре преминем през бариерата, няма да ядеш повече банани.

— Свещено обещание ли е това? — попита Джеруша.

— Да — увери я той.

Затова тя се овладя, почувства здравата ръка върху стомаха си и изяде банана.

В четири часа сутринта целият кораб се събра на молитва и след като мисионерите говориха дълго, капитан Джандърс се помоли:

— Господи, преведи ни през протока.

Още преди пет часа Абнър, Джон и шестимата им редовни помощници в гребането се отправиха към брега и отблъснаха малкия кораб в главното течение. Но когато ги бяха изтеглили отново на борда, Абнър обяви:

— Днес искам да се моля на палубата.

— Завържи се за мачтата — изръмжа Джандърс. А на Колинс каза: — Днес вълните не са по-малки, отколкото предишните дни, но морето е по-постоянно и имаме вятър, който може да ни помогне да се измъкнем.

— По-добър ден едва ли бихме могли да очакваме — съгласи се Колинс.

— Потегляме! — изкрещя Джандърс и „Тетис“ се гмурна в морето доста на юг от Четиримата евангелисти, към най-бурната част на океана.

Това бяха решителните часове. Преди два дни се мъчеха да се придвижват с помощта на вятъра откъм кърмата, да наберат достатъчно скорост и да проникнат сред огромните вълни. Сега вятърът духаше право срещу носа и „Тетис“ трябваше да се насочи първо на север, после на юг и отново на север, като се опитваше да измине неколкостотин метра напред, за да успее с един силен пробив на север най-сетне да преодолее Евангелистите. Голямата опасност бе, че при решителното поемане на север „Тетис“ можеше да изгуби предимството си, да бъде отнесен от вълните встрани върху скалите и безнадеждно да се разбие.

Утринните часове се изнизваха и бригът продължаваше да прави един след друг неуспешни опити. Корабът напразно се мъчеше да се отблъсне напред; Абнър чувстваше, че постоянно се плъзгат обратно към остров Десолейшън, отдалечават се от по-сигурния курс, който би им позволил да вземат една дълга отсечка, за да отминат Четиримата евангелисти.

По обед и след пладне малкият кораб не преставаше да се бори. Успя да се придвижи с една миля и навлезе в по-бурни води, където мощният Пасифик им се нахвърли с пълна сила. Гредите скърцаха, мачтите се люлееха и Абнър наблюдаваше как мустакатият капитан Джандърс се взира напред и преценява вятъра.

В три следобед люшкането стана почти непоносимо на палубата. Ако имаше някой, който не се е привързал добре, той бездруго щеше да бъде пометен от огромните вълни и Абнър започна да се моли:

— Мили Боже, погрижи се за хората, които са долу. Дай им свеж въздух. — Но той усещаше ужасната миризма на каютите и съжаляваше мисионерите.

В четири часа, когато още не се бояха, че ще се стъмни, защото лятното слънце нямаше да залезе преди десет, положението на „Тетис“ бе критично. Капитан Джандърс бе изправен пред алтернативата да продължи битката с морето и да загуби надежда, че ще могат да се върнат безопасно до остров Десолейшън, или да се откаже от днешните си опити. Не му се искаше да избере второто, защото никога не бяха се приближавали толкова до заветната цел, затова сред най-силната буря той продължаваше да премисля.

— Остава ни само половин миля морско вълнение — изкрещя към Колинс.

— Дори и по-малко, сър.

— Наблюдаваш ли Евангелистите? — подвикна пак Джандърс.

— Да, сър.

— Още с колко пункта в посока на вятъра трябва да се придвижим, за да отминем скалите, мистър Колинс?

— С три пункта, сър.

— Можем ли да поддържаме този курс?

Въпросът не бе честен — това знаеха и Джандърс, и Колинс — защото капитанът се опитваше да накара своя помощник да вземе окончателното съдбоносно решение, на живот или на смърт. Колинс гледаше упорито напред и не казваше нищо.

— Можеш ли да дадеш още три пункта, мистър Колинс?

— Мога, сър.

И скърцащият „Тетис“ навлезе още по-навътре в бурята.

— Ако удържим курса, ще отминем ли скалите, мистър Колинс?

— Да, сър, ако удържим курса.

Двамата мъже стояха напрегнати и следяха дали корабът се изплъзва към големите водни пропасти, но той се държеше стабилно. Мина минута, после две, после три и най-сетне капитан Джандърс изкрещя към всички на палубата:

— Насочваме се към скалите. Бъдете готови да се отвържете и да дърпате въжетата.

Рядко някой моряк е бивал изправян пред тъй ясно очертан проблем. Ако вятърът се запазеше, ако килът продължаваше да пори вълните, този дълъг набег напред щеше да изхвърли „Тетис“ отвъд Четиримата евангелисти и пробивът щеше да се осъществи, защото след това, когато се насочеха на юг, малкият кораб можеше да плава и цяла нощ, докато вълнението утихне.

— Сега е време за молитва, преподобни Хейл — изкрещя Джандърс през вятъра и Абнър, привързан към главната мачта през кръста и под мишниците, започна да се моли да се запази сегашното положение на кораба в океана и вятърът да не се променя.

В този миг Колинс спокойно предупреди:

— Корабът се изплъзва, сър.

— Усещам, че се изплъзва, Колинс — отвърна капитан Джандърс, чието сурово изражение прикриваше страха му.

— Да издигна ли най-горното платно още малко към вятъра?

— Издигни го напълно, Колинс.

— Вятърът може да го отнесе, сър.

Капитан Джандърс се поколеба, защото виждаше, че корабът губи направление, и извика:

— Трябва да се издигне това платно. Ако удържи, ще успеем. Ако вятърът го отнесе, ще е без значение. И без това бяхме загубени.

Той рязко се извърна към привързаните моряци и закрещя заповеди, които бяха последвани от дърпане на въжета, за да се издигне задното най-горно платно към вятъра — така щеше да се противодейства на изплъзването встрани към океана. Но докато моряците дърпаха, въжетата в горния сектор се оплетоха и триъгълното платно се заклати опасно от вятъра. „Тетис“ изглеждаше обречен.

— Ти и ти, оправете горния сектор — изкрещя Джандърс.

Върху разлюляната палуба, където се бяха закрепили здраво, за да се обезопасят, Кридланд и старият китоловец се отвързаха и се хванаха за въжетата, които водеха към върха на главната мачта. Закатериха се нагоре като маймуни, четирите уверени ръце, четирите опитни крака стискаха въжетата, макар че мачтата се навеждаше ту напред, ту назад в ледената буря. Корабът се носеше към скалите, но те се изкачваха все нагоре и нагоре.

— Боже, закриляй ги — молеше се Абнър, докато се люлееха над главата му.

„Тетис“ сега попадна в участък, където вълните бяха особено яростни, защото се блъскаха в Евангелистите и след това се нахвърляха върху дясната предна част на брига. Докато малкият кораб се клатушкаше наляво и надясно, наклоняваше се насам и натам, върхът на главната мачта, където работеха двамата моряци, описваше във въздуха невероятни дъги почти от по сто градуса. В края на всяко дъгообразно движение високата мачта се огъваше до долу и свиреше от вятъра, сякаш искаше да събори мъжете, които опъваха въжетата й. При едно от тези безумни пропадания Кридланд загуби шапката си и като протегна дясната ръка, за да я хване, тези, които го гледаха отдолу, помислиха, че е отнесен в морето. Абнър изкрещя:

— Господи, спаси душата му!

Но всъщност само шапката на Кридланд бе отнесена.

— Опитайте пак да издърпате въжетата! — извика капитан Джандърс.

— Още не могат да се оправят — дочу се отгоре гласът на втория помощник.

— Към скалите ли се носим, мистър Колинс?

— Да, сър.

— Да изпратим ли още хора горе?

— Това няма да помогне — отвърна Колинс.

Капитанът и първият му помощник се взираха напред към бурята в късния следобед, наблюдаваха кораба и се молеха.

— Опитайте пак да оправите въжетата! — нареди Джандърс, но моряците отново не успяха. Той си пое дълбоко дъх и каза: — Имаме още осем минути, Колинс. Това, което се помъчихме да направим, беше разумно.

Сега Абнър забрави двамата навигатори до себе си и наблюдаваше само моряците, които продължаваха да летят по въздушните арки на мачтата. Шибаха ги леден дъжд и виещи ветрове; подскачането на кораба като че ли бе най-силно на мястото, където те работеха. И Абнър си спомни желанието на стария китоловец: „Не ми се иска да заобиколя нос Хорн без Библия“. Мисионерът започна да се моли за тези двама смелчаци, от които сега зависеше оцеляването на кораба. Отчаяните му молитви ги следваха в прелитането им надолу и нагоре върху фона на сивото небе.

— Опитайте пак да се справите с въжетата! — извика Джандърс, когато изтекоха две от скъпоценните осем минути.

Този път двамата моряци отвърнаха с безумен вик, въжетата се задвижиха и задното горно платно тръгна нагоре по огъващата се мачта. Триъгълното платно като по магически начин хвана вятъра и плъзгането на кораба към брега спря.

— Чувствам, че сега върви стабилно по курса — подвикна Джандърс.

— Наистина е стабилен — повтори Колинс.

— Ще мине ли покрай Евангелистите? — искаше да се увери Джандърс.

— Ще мине — отговори глухо Колинс, прикривайки буйната си радост.

През последните опасни минути малкият кораб поддържаше курса си на север през бурята и когато най-после се доближи до смъртоносните скали, всички на палубата видяха, че ще мине покрай тях едва на сантиметри.

— Всевишният е с нас! — извика Абнър с човешка, а не свещеническа радост.

Капитан Джандърс не го чу, защото бе устремил очи напред и отказваше да погледне към Евангелистите. Търсеше подходящо място в океана, където ще е безопасно да промени курса на „Тетис“, за да поеме по последната опасна отсечка. Изминаха минути, после четвърт час, след това половин час, а той не отместваше поглед от могъщия развълнуван океан. Изведнъж килна кораба настрани и го насочи на юг по отсечката, която трябваше да го изведе през последните високи вълни и морски пропасти.

— Двамината да слязат долу! — извика капитанът.

Кридланд и старият китоловец се смъкнаха от мачтата, на която бяха кацнали, и стъпиха на палубата.

— Слава на бога! — промърмори Абнър.

Ала точно в този момент, когато имаше право да участва в общата радост, Абнър, като изпаднал в транс, потъна в дълбок размисъл: „Преди два дни ни съпътстваше добър вятър, в гръб, но не можахме да постигнем нищо. А днес, когато ураганът биеше право в лицата ни, успяхме да се преборим с него“. Той оглеждаше малкия кораб от Нова Англия и се мъчеше да открие тайната, която му бе позволила да се вреже в самото сърце на бурята, да преодолява ветровете и вълните сантиметър по сантиметър. И макар да не бе наясно с техниката, приложена от капитан Джандърс, той разбираше този човек, и всички мъже на борда, и себе си. „Не е ли странно — мислеше сред воя на вятъра — че когато ураганът духа в лицето ти, тогава можеш да се пребориш с него.“

По-късно, след като отвърза Абнър, капитан Джандърс някак замаяно произнесе:

— Не бих искал да съм капитанът, за когото ще се говори в Бостън: „Той се опита да заобиколи нос Хорн, но се отправи към Добра надежда“.

— Никой няма да каже това за вас, капитане — с чувство на гордост му отвърна Абнър.

Отвориха всички люкове и Колинс побърза да предаде добрата новина на мисионерите:

— Спасени сме!

Всички пътници, които можеха да се държат на крака, се изкачиха на палубата. Капитан Джандърс извиси глас сред воя на студения вятър:

— Преподобни Хейл, успяхме да преминем протока с Божията милост. Ще се помолите ли?

Абнър за първи път нямаше сили да проговори. Очите му бяха пълни със сълзи, той продължаваше да си представя как Кридланд и китоловецът се люлеят заедно с огъващата се мачта и как капитанът се бори с бурята, затова Джон Уипъл прочете някои от любимите на моряците силни и вълнуващи стихове от Псалтира:

„Бог е нам прибежище и сила, бърз помощник в беди, затова няма да се уплашим, макар и земята да се разклати и планините да се преместят в сърцето морско.

Нека бучат и се подигат водите им, нека се тресат планините от вълнението им…

Господ на силите е с нас, Бог на Иакова е наш застъпник…

Ония, които тръгват по море на кораби, които имат работа в големите води —

виждат делата на Господа и чудесата Му в дълбините:

Той каже — и настава бурен вятър и високо издига морските вълни;

възлизат до небесата, слизат до бездната; душата им чезне в неволя;

те се въртят, политат като пияни, и всичката им мъдрост изчезва.

Тогава в скръбта си викнаха към Господа и Той ги изведе из неволите им.

Той превръща бурята в тишина и вълните замлъкват.

И се радват, че те са утихнали, и Той ги довежда на желаното пристанище.

Да славят Господа за милостта Му и за чудните Му дела към синовете човешки!“

Тогава забелязаха, че капитан Джандърс е изчезнал по време на четенето. Сега той излезе от вътрешността на кораба с куп книги в ръце.

— Вчера обещах на преподобния Хейл, че ако молитвите му ни преведат през препятствието, ще се откажа от моите книги и ще взема неговите. Ричардсън… Стърн… Смолет… Уолпол. — Една по една той захвърли книгите в Тихия океан, който вече започваше да оправдава името си. После добави: — От 21 декември до 31 януари — четирийсет и два дни останахме в този проток. Не съм имал по-трудно преминаване в живота си, но все пак успяхме. Слава на Бога.

Това тържество за Абнър бе помрачено от поражение, защото, докато мисионерите наблюдаваха как изчезват светските книги, изведнъж забелязаха, че Джеруша Хейл излиза на палубата, следвана от Кеоки, който носеше останалите банани. Тя мина с несигурни стъпки покрай мъжа си, хвана се за перилата на кораба и един по един изхвърли бананите далече в океана. Вечерта в каютата, която вече бе по-спокойна, каза на съпруга си:

— Ти ме измъчи, Абнър… Не, отсега нататък ще те наричам по име, защото за мене ти си Абнър. Измъчи ме с твоето греховно престараване. Вече никога в живота си няма да се поддам на твоите мъчения, тъй като не по-зле от тебе разбирам Божията воля, а Бог не може да иска от една болна жена да яде нещо, което й е противно. — Като видя изненадата на Абнър от този ултиматум, тя смекчи думите си, добавяйки нещо, което също бе вярно: — Докато ти разговаряше с моряците тая вечер, капитан Джандърс ми довери, че през най-трудните мигове на преминаването през протока той е намирал успокоение в присъствието на такъв смел човек като тебе. Още по-важно е, Абнър, че и аз намирам успокоение в присъствието на смел и набожен човек като теб до себе си. — И тя го целуна.

Преди да успее да го целуне още веднъж, в каютата влезе Кеоки и съобщи:

— Преподобни Хейл, старият китоловец се нуждае от тебе. Той е в моряшкото помещение.

— Пак ли е пиян? — намръщи се Абнър подозрително.

— Нуждае се от тебе — повтори хаваецът и заведе Абнър до мръсната койка, в която лежеше старецът и си мърмореше.

— Какво има? — тихо го попита Абнър.

— Мога ли сега пак да получа Библията си? — замоли го китоловецът.

— Не. Църквата ти даде Библия веднъж, а ти я оскверни. Донесе срам и позор за всички ни.

— Преподобни Хейл, ти ме видя днес да оправям въжетата. Знаеш как се страхувах да се кача на мачтата при нос Хорн… без Библията си.

— Не, Господ — Бог е суров с отстъпниците — строго заяви Абнър.

Кридланд, който бе споделял опасността със стареца, предложи:

— Преподобни Хейл, какво ще кажеш, ако, вместо ти да му даваш Библия, аз му дам моята. Тогава ще можеш ли…

— Да ти дам друга? — Никога! Кридланд, Христос е казал: „Който отстъпи в сърцето си, ще си носи последствията“. Такива хора вредят на църквата повече от грешниците.

— Преподобни Хейл, нали този човек спаси всички ни в бурята? Аз се опитвах да оправя въжетата, но не успях. Той ги оправи.

— Вярно е, преподобни — призна китоловецът. — Аз спасих кораба и си искам Библията.

— Не — повтори Абнър. — Докато вие бяхте горе, аз се молех за вас. И сега се моля. Ако сте спасили кораба, всички сме ви благодарни. Но още веднъж да поема риска целият кораб да се присмива на църквата? Не. Това не мога да сторя. — И той се отдалечи.

Едва в събота вечерта Абнър забеляза, че Джеруша е без Библия. Той ръководеше молитвите и видя, че жена му чете от Библията на сестра Уипъл. Когато се върнаха в каютата си, запита тихо:

— Къде е Библията ти, моя мила съпруго?

— Дадох я на стария китоловец — отвърна му тя.

— На стария… Как си научила за него?

— Кеоки дойде при мене, плачейки за прегрешилия старец.

— И ти си взела страната на Кеоки срещу собствения си съпруг… срещу църквата?

— Не, Абнър. Аз просто дадох Библия на един смел старец.

— Но, госпожо Хейл…

— Името ми е Джеруша.

— Но нали обсъждахме този въпрос? Че отстъпниците нанасят най-голяма вреда на църквата.

— Не съм дала Библията си на отстъпник, Абнър. Дадох я на един човек, който изпитва страх. А ако Библията не може да прогонва страха, тогава значи не е онази книга, в която ние вярваме.

— Но авторитетът на мисията? Самите основи на нашата църква?

— Абнър — убедено започна Джеруша — сигурна съм, че старецът ще направи ново отстъпление, може и да ни нанесе вреда. Но в четвъртък вечер, когато слезе от високата мачта, той бе в близост до Бога. Той спаси моя живот и твоя. А представата за Бога няма да значи нищо за мене, ако в такива случаи Той не е готов да приеме с любов дори един грешен старец.

— Какво искаш да кажеш с това „представата за Бога“?

— Абнър, ти да не би да смяташ, че Бог е човек, който се крие в облаците?

— Смятам, че Бог чува всяка твоя дума и е толкова изумен, колкото съм и аз.

Но преди да продължи с обвиненията си, Джеруша, с полюшващи се край ушите й кестеняви къдрици, го целуна и двамата се свиха в тясната си койка.

Късно след полунощ Абнър, разтревожен както никога преди, стана и излезе на палубата, където няколко ярки звезди осветяваха сивата антарктическа нощ. Беше тревожен, че жена му въпреки неговото нареждане бе дала Библията си на стареца. Но още повече го безпокоеше дълбокото му и нарастващо желание за нейното успокояващо тяло. Три пъти по време на пътуването, след големи спорове, тя го бе притегляла засмяна в тясната койка, бе спускала преградната завеска, а през следващия зашеметяващ половин час той бе забравял Бога и проблемите на Бога. Знаеше само, че Джеруша Бромли Хейл е по-вълнуваща от бурята, по-успокояваща от утихналия океан.

Убеден бе, че такова себеотдаване от негова страна трябва да е греховно. Често бе чувал в претъпканата каюта как Джон и Аманда Уипъл шумолят с часове, бе забелязвал как шепотът им внезапно спира и Аманда почва да издава странни, невъздържани викове и бе предполагал, че именно това църквата нарича „свещена радост“. Възнамерявал бе да разисква този въпрос с Джеруша, но се срамуваше, защото собствените му изблици на „свещена радост“ от време на време го оставяха морално потиснат. Нещо тъй тайнствено и мощно несъмнено трябваше да е греховно. В Библията често се споменаваше за жени, които съблазняват мъжете, и за ужасните последици от това. Поради недостатъчните си познания за живота Абнър бе склонен да мисли, че като пастор за него ще е по-добре, ако не бъде тъй близо до Джеруша. Тя бе твърде опияняваща и заредена със „свещена радост“.

Ала щом стигнеше до това объркващо, но логично заключение, пред него се изправяше неоспоримият, известен дори на глупците факт, че пастор, който живее без жена, изпада в папски, римокатолически уклон. А той от дън душа искаше да избягва папските канони. „Великите мъже от Стария завет са имали жени — разсъждаваше Абнър — и едва св. Павел говори за подобни забрани: «Затова ви казвам да не се жените… Добре е да останете като мене. Но който не може да се въздържа, нека да се ожени, защото е по-добре да се ожени, отколкото да гори».“ „Какъв е истинският смисъл на този пасаж?“ — питаше се Абнър в тази тревожна нощ.

Няколко часа се разхожда по палубата и дежурните през нощта се шегуваха:

— Изглежда, че танцува мисионерския валс.

Но като прости хора, които отдавна бяха решили за себе си сложния проблем за мъжа и жената и често казваха, че Хонолулу е най-доброто пристанище на света, защото там жените се качват на кораба голи и готови за работа — те не биха могли да разберат смущенията на Абнър.

„Прекалено дълбоко ли обичам Джеруша?“ — питаше се той в сивата нощ. Но щом дойдеше до извода, че трябва да я обича по-малко, си спомняше завладяващата й прелест и си казваше: „Не! Това е папско мислене“. И отново се връщаше към сърцевината на душевния си смут, бореше се със сладкото и объркващо го изкушение.

Неделният ден бе свеж и ясен. За първи път от началото на пътешествието цялото мисионерско семейство можа да се събере за неделната служба на палубата, макар че от Антарктика нахлуваше студен въздух. Тъй като имаше специален повод да празнуват, четирите жени от каютата на Абнър помолиха съпрузите си да ги оставят сами, за да си помогнат една на друга в обличането.

За този благодарствен ден Джеруша скромно смени червените долни фланелени дрехи, които носеше от няколко седмици, с чисти, а отгоре сложи стегнат корсет с два широки банела. Забоде за долната част на корсета си дълги, плетени на ръка черни чорапи, облече колосана още в Уолпол камизола и си обу колосани гащи до коленете. След това навлече три фусти — вълнена, колосана ленена и най-отгоре — от батиста, като ги закрепи добре в талията. Прибави малък тургор, който да поддържа сукнената й рокля на карета в черно и убито лилаво.

На раменете си Джеруша наметна мек вълнен шал, а на главата си сложи елегантно боне с широк сенник край бледото й лице; окачи плетена чантичка на ръката си и затъкна носна кърпичка в един от маншетите; мушна пръстите си първо в копринени ръкавици, а след това във вълнени и с помощта на Аманда Уипъл облече палтото си. Вече готова за утринната служба, Джеруша помогна на останалите три жени да сложат палтата си и четирите мисионерски съпруги се изкачиха по стълбичката на палубата.

Настъпиха златните, незабравими дни, когато „Тетис“ се носеше леко, с вдигнати платна под слънчевото небе, а наоколо делфини преследваха лъскави летящи риби. Малкият бриг бе поел по дългата отсечка от седем хиляди мили между нос Хорн и Хаваите. Постепенно неприятният студ на Юга отстъпваше пред нарастващата топлина на Севера. Новите звезди над Огнена земя започнаха да изчезват, а старите, познати от Нова Англия съзвездия, се явяваха по местата си. Но най-важното бе, че мисионерското семейство се сля в една-единствена, организирана и всеотдайна група. Някои, забравили морската болест и как Абнър се бе грижил за цялото семейство, негодуваха, че той е поел ръководната роля, а една съпруга с по-остър език промърмори:

— Държи се, сякаш е богопомазан!

Но съпругът й бързо я накара да замлъкне, като й припомни:

— Нужно е някой да взема решения… дори и в едно семейство.

С приближаването към екватора всекидневните уроци, организирани от Абнър, станаха по-съдържателни. След „мисионерския валс“ всички групово разискваха „Моралната философия“ на Уейланд и „Свидетелства за християнството“ на Александър. Кеоки Канакоа също изнасяше лекции за живота на островитяните. Но ефектът от съобщението му, че на хавайските жени е забранено да ядат банани под страх от смъртно наказание, бе смекчен от Джеруша, която прошепна доста високо:

— Не смятам, че това е голямо лишение.

Най-тържественият момент на всяко събиране обаче идваше, когато някой — обикновено една от съпругите — запяваше любимия химн „Благословен съюз навек сплотява ни сърцата“. В такива мигове мисионерското семейство наистина се чувстваше сплотено навеки в християнско братство, каквото малцина познават.

Сега, когато Пасификът бе по-спокоен и дневните разходки по-редовни, морската болест изчезна и мисионерите почти се отърваха от запека, но се появи ново, странно неразположение. Сутрин на някои от жените внезапно им прилошаваше и започваха да повръщат, сякаш корабът отново се клатушкаше сред бурни вълни. Доктор Уипъл скоро разбра, че от единадесетте жени на борда на „Тетис“ поне седем, а може би и девет са бременни. Той бе горд, че собствената му съпруга първа си призна това открито, като заяви, че „очаква малък вестоносец от небето“. Красивият й съпруг озадачи мисионерите със загадъчната си забележка:

— Това не е изненадващо. Аз я познавам от седемгодишна.

Бременността на Джеруша бе една от последните, които се установиха, но бе посрещната с най-бурна, почти неподходяща за мисионерка радост.

— Голяма утеха е за мене, Абнър, да знам, че ще стана майка в една нова земя — довери му тя. — В това виждам прекрасен символ… сякаш ни е съдено да постигнем нещо велико на Хаваите.

Абнър, както и другите съпрузи, беше изумен, защото и той като тях не знаеше почти нищо за раждането на бебета. След това направиха ужасяващо откритие — от единадесетте жени на борда на „Тетис“ нито една не бе раждала, нито бе присъствала на раждане. Разбира се, мъжете не разбираха нищо, освен доктор Уипъл, който изведнъж стана най-важният човек и извади книгата си „Практически наръчник по акушерство“, за да могат всички да я проучат внимателно. Но над мисионерското семейство падна тъмен облак, тъй като жените започнаха да осъзнават, че щом пристигнат на Хаваите, доктор Уипъл ще бъде изпратен на един остров, а те ще бъдат на друг. Това значеше, че когато им дойде времето, няма да могат да се възползват от единствения лекар на мисията и ще трябва да раждат в примитивни условия само с помощта на своя съпруг. Мисионерките взеха да гледат с още по-голяма обич на мъжете си, защото знаеха, че от тях ще зависи благополучието на семейството. В каютата на „Тетис“ се водеше нещо като семинар по акушерство, при който доктор Уипъл бе инструктор, а медицинските му книги — учебници.

В една неделна сутрин мисионерите чуха вика на помощник-капитана:

— Китоловен кораб вдясно от борда!

Джеруша и Аманда, както обикновено сутрин, чувстваха неразположение и не излязоха на палубата. Но другите съпруги отидоха и видяха през утринната мъгла великолепен тримачтов кораб с вдигнати платна, който се носеше царствено над вълните. Платната му бяха потъмнели от дима на казани за мас, което доказваше, че корабът е китоловен. Една от лодките му вече приближаваше към „Тетис“.

— Какъв е вашият кораб? — подвикна мистър Колинс.

— Барката „Картаджиниън“ с капитан Хоксуърт от Ню Бедфорд. А вашият?

— Бригът „Тетис“ с капитан Джандърс от Бостън.

— Носим ви поща, за Хаваите — обясни помощник-капитанът на китоловния кораб и ловко се метна на борда. — А вашата поща можем да предадем в Бостън. — После, като забеляза мисионерите с високите им шапки, попита: — Тези хора мисионери ли са?

— Мисионери, за Хаваите — отвърна капитан Джандърс.

Китоловецът се поколеба за миг, след това кимна почтително и запита:

— Един или двама от вас биха ли дошли на нашия кораб, за да отслужат неделно богослужение? Не сме имали служба от месеци… всъщност от години. Скоро ще си бъдем у дома и бихме искали да си припомним…

Абнър, като се сети за своята успешна проповед на първия китоловен кораб, веднага предложи услугите си. Същото направи и Джон Уипъл, главно защото му се искаше да разгледа отблизо един от големите китоловни кораби на Нова Англия. Свалиха двамата мисионери в лодката, която веднага тръгна обратно към своя кораб.

— Кажете на жените ни, че ще се върнем след богослужението — извика Абнър в последния миг.

Младите мисионери бяха посрещнати добре на „Картаджиниън“.

Висок, строен млад мъж с килнат назад китоловен каскет протегна голямата си десница и извика с дълбок, заповеднически глас:

— Аз съм Рейфър Хоксуърт от Ню Бедфорд и много се радвам да ви видя на борда си, добри хора. Тази барка има нужда от някоя и друга молитва.

— Спорно ли бе пътуването ви? — попита Уипъл.

— Нямаше много китове — отвърна Хоксуърт и преметна единия си крак над перилата. — Капацитетът ни е три хиляди и двеста варела, но сме напълнили само две хиляди и шестстотин. — После добави: — Но, разбира се, вече сме изпратили две хиляди и двеста варела, затова мисля, че собствениците ще са доволни.

— Отдавна ли сте напуснали Ню Бедфорд?

— Скоро ще станат четири години — каза Хоксуърт и потърка масивната си брадичка. — Това е много време… твърде много.

— Но маста, която носите, заедно с онази, дето вече сте изпратили… правят пътуването ви успешно, нали? — продължи Уипъл.

— Е, да! Достатъчно, за да могат няколко от нас да се оженят, след като получим своя дял.

— И ти си между тях, така ли? — попита Уипъл.

— Да.

— Поздравявам те, капитан Хоксуърт… Абнър! — извика Джон към бледоликия си приятел, който вече спореше за спасението на душите и за въздържанието с няколко души от екипажа. — Абнър! Капитан Хоксуърт ще се ожени, като се прибере.

Дребният мършав мисионер с рядка руса коса погледна якия китоловец и каза:

— И след четири години волен живот в Хонолулу сега се надява да заживее по християнски, та иска да му помогнем.

Едрият капитан сви десния си юмрук и натисна крак към перилата, но не избухна. В себе си си помисли: „По дяволите! Всички мисионери са еднакви. По целия свят. Отнеси се любезно и…“. А Джон Уипъл си мислеше: „Този Абнър, защо не ще да приеме нещата такива, каквито са? Ако един китоловец, който се прибира у дома, иска неделна служба, защо просто не изпълним желанието му?“.

В този миг Уипъл чу гръмкия смях на капитан Хоксуърт.

— Да, преподобни… как ти беше името? Хейл? Да, преподобни Хейл, имаш право. Ние, китоловците, оставяме съвестта си на нос Хорн, когато заминаваме на запад, а след три години, на връщане към дома, си я прибираме. Затова ни се иска да ни помогнеш, като минаваме край носа, да си приберем съвестта.

— Край нос Хорн ли ще минавате? — попита Абнър леко смутен.

— То се знае.

— На отиване колко време ви отне да заобиколите носа?

— Колко беше? — обърна се Хоксуърт към един от хората си, намръщен мъж с хулигански вид и дълъг белег на бузата. — А, ти не беше с нас тогава. Този го взехме от Хонолулу, когато един от нашите падна от кораба. Ей, Андерсън! За колко дни заобиколихме нос Хорн на отиване?

— За три дни.

Абнър остана с отворена уста.

— Искаш да кажеш, че сте минали край нос Хорн за три дни?

— Протокът беше като огледало — гръмогласно съобщи капитан Хоксуърт. — И на връщане пак ще е като огледало. Ние плаваме с щастлив кораб.

— Така е! — засмя се Андерсън. — Има ли китове, непременно ги улавяме.

На огряната от слънце палуба Абнър продължаваше да гледа озадачено. Мъчеше се да проумее как е възможно един скверен китоловен кораб — защото бе убеден, че корабът е такъв — да заобиколи нос Хорн за три дни, а група мисионери да се промъкват през протока почти осем седмици. Накрая реши: „Странните изпитания, на които Бог подлага своите служители, не могат да се проумеят“.

— Ще се помолим на кърмата — обяви капитан Хоксуърт и поведе хората си заедно с мисионерите към задната палуба, която приличаше на селска мера в сравнение с теснотията на „Тетис“.

Абнър прошепна на Уипъл:

— Ти води молитвите и пеенето на химни, а пък аз ще изнеса същата проповед като на първия китоловен кораб.

Но тъкмо екипажът бе започнал да пее „Една работна седмица измина, отново е неделен ден“ — и наблюдателят извика:

— Ето ги!

Всички събрали се мигом се разпръснаха, някои се втурнаха към лодките, други за далекогледи, а трети към такелажа.

Дълбоките очи на капитан Хоксуърт блеснаха, като забеляза, че край „Тетис“ се носят китове. Той подмина мисионерите и даде команда:

— Бързо спускайте лодките!

— Капитане! Капитане! — запротестира Абнър. — Сега пеем химни!

— По дяволите химните! — изкрещя Хоксуърт. — Има китове!

Грабна един рог и продължи да дава през него командите си, а китоловните лодки бързо се понесоха по вълните. Капитанът следеше през далекогледа как лодките обграждат огромните китове, които се движеха като гигантско стадо.

Уипъл бе вътрешно раздвоен, изправен бе пред важно решение. Знаеше, че като Абнър и той е мисионер, и понеже бе неделя, не биваше да участва в оскверняването на този ден с лов на китове. Като учен обаче знаеше, че може никога друг път да не му се удаде случай да види как един екипаж се бори с огромен кит. След кратко колебание той подаде високата си шапка на Абнър и обяви решението си:

— Аз отивам да наблюдавам лова на китове.

Протестите на Абнър бяха напразни. През следващите вълнуващи седем часа той остана мрачен на кърмата и упорито отказваше да следи работата на китоловците.

От наблюдателния си пост брат Уипъл виждаше как се носят към китовете лодки от „Картаджиниън“, на всяка от които имаше по едно вдигнато платно, кормчия, човек с харпун и четирима гребци.

— Кашалоти са! — радваше се капитан Хоксуърт. — Погледни ги! — И той подаде на Уипъл един далекоглед.

Джон заоглежда огромните твари, които се мятаха в океана и изхвърляха във въздуха на височина от около пет метра струя от вода и сгъстен въздух.

— Колко кита има там? — попита Уипъл.

— Може би трийсет — продължи Хоксуърт.

— Колко от тях ще опитате да уловите?

— Ще имаме късмет, ако уловим един. Кашалотите са хитри.

Уипъл наблюдаваше как първата лодка се стреми да издебне едно особено голямо морско чудовище, но то отплава раздразнено и кормчията обърна лодката към друг синкавосив кашалот, който се припичаше на слънце. Лодката се промъкна към него откъм задната му дясна страна. Кормчията умело насочи носа право в дългото тяло на кита, другарят му стъпи здраво на дъното на лодката с протегнат напред ляв крак, а десния опря на планшира, изтегли харпуна назад с лявата си ръка и го запрати с невероятна сила дълбоко в туловището на звяра.

В първия мъчителен момент кашалотът изплава над водата, като влечеше след себе си въжетата на харпуна, и Уипъл извика:

— Той е по-голям от нашия кораб „Тетис“!

Китоловците наистина бяха ударили гигантски кит.

— От него ще излязат осемдесет варела — подвикна един моряк.

— Ако го хванем — предупредително измърмори Хоксуърт. Грабна далекогледа от Уипъл и зърна как китът се гмурна в първия си опит да се отърве от мъчителите си. — Прободен е — съобщи капитанът зловещо и зачака да види как хората от екипажа му ще се справят с първия бесен набег на раненото животно.

Уипъл наблюдаваше как се развива въжето на харпуна, а един моряк с брадва стоеше готов да го разсече, ако стане опасно, макар че по този начин щяха да изпуснат кита. А той, изглежда, се бе гмурнал до самото дъно — толкова дълго бе развитото въже, което го следваше. Останалите две лодки се бяха поотстранили, но имаха готовност да се включат в борбата, ако китът се покаже на повърхността.

Той се появи на неочаквано място, недалеч от „Картаджиниън“. Издигна се шумно през вълните, въртеше се, обръщаше се, пляскаше с огромните перки на опашката си и изхвърли нагоре висока струя. Високо във въздуха шурна червена кръв като паметник на клокочещата смърт, остана няколко мига огряна от слънцето подобно колона от червен мрамор и най-после се спусна в океана и обагри вълните в пурпур. Още четири пъти морският звяр изригна насъбраната в дробовете му кръв.

— Добре е улучен! — изкрещя Хоксуърт, като забеляза цвета на изхвърлената от кита струя.

Сега настъпи най-напрегнатият момент на битката, защото раненият кит се колебаеше и всички знаеха, че ако се покаже някъде ненадейно, можеше да се блъсне в китоловните лодки и да ги смачка с мощната си челюст или дори да удари с глава самия „Картаджиниън“, който би потънал за няколко минути, както се бе случвало с много китоловни кораби. Този път китът се носеше напред в открития океан със скорост тридесет мили в част и влачеше след себе си лодката. Платното бе издуто и четиримата гребци седяха с вдигнати весла, а другарите им на борда на „Картаджиниън“ изкрещяха:

— Морската шейна се понесе!

Шестима мъже в малка лодка се бореха да умъртвят огромен кит. Звярът се гмуркаше, почиваше, изхвърляше нагоре кръв и пак се гмуркаше. Носеше се в открито море, после се връщаше назад, ала харпунът се забиваше все по-дълбоко в туловището му и въжето оставаше опънато. Когато китът се доближаваше до лодката, гребците с бясна скорост прибираха въжето; но когато се отдалечаваше, отново го оставяха да се развие. В тази дива игра на приближаване и отдалечаване китът започна да усеща, че ще загуби.

Към него се промъкна и втора китоловна лодка, от която запратиха с харпун още една жестока желязна стрела в предната част на тялото му, и преследването продължи. Сега две лодки се носеха след кита като шейни. Той ги теглеше бързо през кървавите води, после лодките също тъй бързо издърпваха назад въжетата, когато китът си почиваше. Напред и назад, нагоре и надолу се мяташе и се бореше морският великан, докато кръвта изпълваше дробовете му и постепенно парализираше перките му.

— Този кит е истинско чудовище! — радваше се капитан Хоксуърт. — Молете се на бога да не се блъсне в някоя от лодките.

Минаваха минути, половин час, час, а китът продължаваше да се бори, кървеше все по-силно и търсеше спасение в по-големите дълбочини. Но този огромен агонизиращ кашалот бе принуден постоянно да излиза на повърхността, докато най-сетне се надигна мощно през кървавите вълни, обърна се настрана и умря.

— Уловихме го! — извика капитан Хоксуърт.

Сега от третата лодка завързаха своето въже към въжето на втората и трите заедно започнаха да теглят кита бавно към кораба. В това време на „Картаджиниън“ грижливо нагласиха платната така, че той да се придвижва внимателно към приближаващия кит.

На борда кипеше оживена дейност. Част от десните перила беше вдигната, после спуснаха малка платформа на три-четири метра над водната повърхност. Изваждаха се остри като бръсначи ножове с шестметрови дръжки. Довличаха се огромни железни куки, всяка от които тежеше колкото един човек, и се поставяха на място, за да могат да захапят китовата мас и да я изтеглят на борда. Там, където Абнър трябваше да проповядва, готвачът и помощникът му сега трупаха дърва, за да запалят огньове под казаните, в които щеше да се слага китовата мас, а мъжагата с белег на бузата надзираваше отварянето на вратата към трюма и проветряването на варелите за складиране на маста, която не можеше да бъде стопена веднага. Джон Уипъл наблюдаваше всяка стъпка от подготвителния процес, за разлика от Абнър Хейл, който се стараеше да не вижда нищо, защото бе неделя. Като изтеглиха кита до кораба, Джон Уипъл се провикна:

— Той е по-дълъг от „Тетис“!

Но капитан Хоксуърт като всички китоловци никога не говореше за дължината на китовете.

— Ще напълни осемдесет-деветдесет варела — изръмжа той.

Когато кашалотът бе довлечен до десния борд на „Картаджиниън“ и платформата бе нагласена, един черен моряк от островите Зелени нос ловко скочи върху грамадното туловище и се опита с ножа си да резне мастната част, за да могат там да се забият спуснатите вече надолу куки. Колкото и да бе сръчен, той не успя да забие куките здраво, и когато корабът внезапно се помръдна по посока на вятъра, една от люлеещите се куки удари чернокожия моряк в гърдите и го събори от гърба на кита в океана. Мигом десетина лъскави акули, които следваха кървавата диря, се нахвърлиха върху него, но моряците върху платформата запратиха ножове върху нападателите и ги прогониха. Чернокожият пак се покатери на гърба на кита, като псуваше на португалски и него, и акулите; този път успя да забие куките. Отделянето на маста можеше вече да започне. Ала преди това главата на кита, която бе дълга осем метра и тежеше няколко тона, трябваше да бъде отрязана и завързана за задния край на кораба.

— Ей, Черния! — извика капитан Хоксуърт. — Завържи тази кука за главата.

Жилавият моряк пъргаво скочи върху главата на кита и закрепи куката. После другарите му с най-острите ножове, закрепени за дълги пръти, прерязаха чудовищната глава.

След като я изтеглиха назад, моряците насочиха ножовете си към туловището и започнаха да разрязват дебелата кожа на диагонални линии — от мястото на отрязаната глава до огромната безжизнена опашка във водата. Докато режеха, сръчните работници често спираха и забиваха смъртоносните си ножове в акулите, които идваха да се гощават с трупа. Като изтеглеха ножа, ранената акула леко се извиваше, сякаш бе ужилена от пчела, и продължаваше да ръфа и да се храни.

Дойде ред на мъжете с въжетата, завързани за тежки куки, да започнат изтеглянето. Китът бавно се превърташе насам и натам, а дебелият пласт китова мас се отцепваше в огромна спирала, която издърпваха нагоре. Когато над палубата увиснеха повече от три метра, освобождаваха една от горните железни куки и я преместваха по-надолу. По същия начин постъпваха и с другата кука, а краят на мазния слой падаше на палубата; отрязваха го, режеха го на парчета и ги слагаха във врящите казани, а когато те се напълнеха — поставяха парчетата във временни варели. Стягаха отново въжените линии и дебелият слой китова мас продължаваше да се развива, вдигаха го на борда, а мъжете върху клатушкащата се платформа го отделяха от бавно въртящото се туловище.

Най-после стигнаха до опашката и преди да хвърлят чудовищния труп на акулите, чернокожият моряк отново скочи върху него и отряза десетина пържоли от прясно китово месо.

— Отрежи и от черния дроб — подвикна един моряк, но чернокожият усети, че ще падне при акулите, хвана се за едно въже и се метна пак на платформата. С последен удар на ножовете освободиха кита, който се понесе към чакащите акули.

След това разрязаха гигантската глава на три части, които изтеглиха на борда. Почти голи мъже изгребаха от огромната кухина повече от двадесет варела ценен спермацет, който щеше да се използва за свещи и за козметика.

На здрачаване празните вече части от главата, в които преди дванадесет часа се бе намирал миниатюрният мозък, направлявал един Голиат през вълните, бяха изхвърлени в океана.

— Поради щедростта на Бога молитвата ни бе забавена. Оставете казаните да врат. Сега ще се молим! — изкомандва капитан Хоксуърт.

Целият екипаж се събра на омазаната палуба, но Абнър Хейл отказа да участва в службата, затова Джон Уипъл трябваше да води молитвите и пеенето, след което изнесе вдъхновена проповед върху един пасаж от псалом 103:

„Колко са многобройни делата ти, Господи!… Земята е пълна с Твои произведения. А това велико и пространно море! Там има безброй влечуги, малки и големи животни; там плават кораби, там е оня левиатан, който си създал да играе в него… Да бъде Господу слава навеки.“

Завърши проповедта си тихо със следните думи:

— От бурните дълбини Бог издигна един левиатан. От необхватните океански простори Той ни донесе своите богатства. Но от неизбродната шир на човешкия океан Той постоянно ни поднася още по-големи богатства, защото величието на човешкия дух е неизмеримо и богатството му не се изчислява с варели спермацет. То се измерва с любов, с почтеност и с вяра. Нека ние, които открихме и уловихме големия кит, открием в своя живот нещо още по-голямо и по-ценно — величието на прозрението.

Капитан Хоксуърт бе видимо трогнат от проповедта на Уипъл и извика:

— Готвач! Извади хубава храна. Ще празнуваме!

— Трябва да се връщаме на „Тетис“ — предупреди Абнър.

— Забравете за „Тетис“ — избоботи Хоксуърт. — Тази нощ ще спите тук.

И той отведе мисионерите в своите помещения, от които гостите останаха изумени. Каютата бе просторна, със зелена покривка на масата. Стаята за почивка бе облицована с махагон и украсена с многобройни фигури, изрязани от китова кост, а в спалнята имаше удобно легло с чисти ленени чаршафи, окачено на големи халки, така че и при силно вълнение капитанът да спи спокойно. На стената бе закрепена етажерка с географски, исторически и океанографски книги и томчета с поезия. В сравнение с жалкия и беден „Тетис“ този кораб изглеждаше луксозен.

Храната също бе добра. С дълбок, силен глас, който изпълваше цялата каюта с магнетизма си, капитан Хоксуърт каза на гостите:

— Ние се борим мъжки с китовете. Винаги сме първенци и се храним добре. Този кораб е щастлив и в края на това пътуване, преподобни Уипъл, ще притежавам две трети от него, а след още едно — целият ще бъде мой.

— Капитанските помещения са много хубави — забеляза Уипъл.

— Направиха ми махагоновата ламперия в Манила. При следващото пътуване ще взема жена си на борда. — Позасмя се и обясни: — Когато капитанът направи такова нещо, екипажът нарича кораба „кокоша фрегата“. Някои китоловци не искат да работят на „кокоша фрегата“. Други пък дори предпочитат. Казват, че храната и медицинските грижи са по-добри.

— Капитанските жени страдат ли от морска болест? — попита Уипъл.

— Малко, в началото — отвърна Хоксуърт. — Но на голям кораб като този бързо се оправят.

— Бих искал да видя Аманда и Джеруша като капитански съпруги — засмя се Уипъл.

— Джеруша ли каза? — попита капитанът.

— Да. Джеруша Хейл, съпругата на Абнър.

— Чудесно! — възкликна едрият мъж. — И моята бъдеща съпруга се казва Джеруша. — И той стисна дребната ръка на Абнър. — Откъде е твоята жена, преподобни Хейл?

— От Уолпол, Ню Хампшир — отговори Абнър, неприятно му бе името на жена му да се споменава в китоловна каюта.

— Уолпол ли каза? — изненада се Хоксуърт.

— Да.

Високият Рейфър Хоксуърт бутна стола си назад и сграбчи Абнър за ревера.

— Да не би Джеруша Бромли да е на борда на онзи бриг?

— Да — отвърна Абнър спокойно.

— Велики Боже! — изкрещя Хоксуърт и блъсна Абнър обратно на стола му. — Андерсън! Спуснете ми една лодка! — С помрачено от ярост лице той грабна фуражката си, килна я на темето си и излетя навън. Абнър и Джон понечиха да го последват, но капитанът ги натика в каютата. — Вие чакайте тук!… Мистър Уилсън! — извика с гръмотевичен глас на помощника си. — Ако тези хора се опитат да излязат от каютата, застреляй ги.

След миг Хоксуърт беше в лодката, която неговите хора насочиха към „Тетис“.

Когато той се метна на палубата, без да чака да му спуснат стълба, капитан Джандърс попита:

— Къде са мисионерите?

Но Хоксуърт, мрачен като нощта изръмжа:

— По дяволите мисионерите! Къде е Джеруша Бромли? — И нахлу в смрадливата обща каюта, викайки: — Джеруша! Джеруша! — Като я видя седнала до масата, разбута другите мисионери с огромните си ръце и с крясък: — Вън оттук! — А когато всички излязоха, взе дланите на Джеруша и я попита: — Вярно ли е това, което ми казват?

Джеруша, разхубавена, след като се бе отървала от морската болест и от радостта, че е бременна, се отдръпна от енергичния мъж, който я бе ухажвал преди четири години. Хоксуърт, като видя това, удари с мощния си юмрук по масата и изкрещя:

— Всемогъщи Боже, какво си направила?

— Омъжих се — отвърна Джеруша твърдо и спокойно.

— За оня червей? За нещастния дребен…

— За един чудесен и добър човек — каза тя и отстъпи до стената между две врати.

— За оня проклет от Бога дребосък…

— Рейфър, не богохулствай.

— Не богохулствам и по-скоро ще изпратя целия този жалък, смрадлив кораб в преизподнята, отколкото да ти позволя…

— Рейфър, тебе те нямаше. И никога не си казвал, че ще се ожениш за мене…

— Никога не съм казвал? — изръмжа той и прескочи един паднал стол, за да я притегли към себе си. — Писах ти от Кантон. Писах ти от Орегон. Писах ти от Хонолулу. Уверих те, че щом се върна в Ню Бедфорд, ще се оженим и ще пътуваш заедно с мене на моя кораб. Скоро корабът ще бъде мой, Джеруша, и ти ще пътуваш с мене.

— Рейфър, аз съм омъжена. За пастор. Писмата ти не са пристигали.

— Не е възможно да си омъжена! Ти обичаш мене, и го знаеш много добре. — Той я притисна до гърдите си и я обсипа с целувки. — Не мога да допусна това!

— Рейфър — промълви тя и го отблъсна от себе си. — Трябва да уважаваш положението ми.

Едрият капитан направи крачка назад и огледа младата жена, за която бе мечтал почти четири години. Наистина при първата им вълнуваща среща не бе поискал ръката й, но когато ловът на китове потръгна и бъдещето му се изясни, той й беше писал, три пъти, за да не би случайно да не получи някое от писмата. Сега пък казваше, че е омъжена… а може би и бременна. От презрения малък червей с рядка косица.

— Най-напред ще те убия! — изкрещя той. — За бога, Джеруша, няма да останеш омъжена… И се насочи към нея с един стол.

— Абнър! — извика в отчаяние Джеруша, без да знае, че съпругът й го няма. Беше сигурна, че ако е на борда на „Тетис“, би я спасил по някакъв начин. — Абнър!

Столът се строши, прелитайки току до главата й, а дивият морски капитан се нахвърли отгоре й. Но преди да припадне, Джеруша видя Кеоки и старият китоловец да влизат в каютата с куки и тояги.

По-късно мисионерите я успокояваха:

— Чувахме всичко, сестра Хейл, но се надявахме, че няма да стане нужда да се намесваме, защото той беше обезумял и вярвахме, че ще дойде на себе си.

— Наложи се здраво да го наложа, госпожо Хейл — извини се Кеоки.

— Къде е той сега?

— Капитан Джандърс го връща на неговия кораб — обясни една от жените.

— А къде е преподобният Хейл? — проплака Джеруша с дълбока любов и уплаха.

— Той е на другия кораб.

— Капитан Хоксуърт ще го убие! — ридаеше Джеруша и се мъчеше да излезе на палубата.

— Тъкмо затова тръгна капитан Джандърс — увери я Кеоки. — С пищови.

Ала дори и капитан Джандърс не можа да защити Абнър тази нощ. Наистина Рейфър Хоксуърт се успокои по време на освежителното пътуване до „Картаджиниън“. Той се отнасяше извънредно учтиво с Джон Уипъл, но когато зърна Абнър, видя колко е дребен на вид и колко жалко е държането му, загуби самоконтрол и се нахвърли с викове върху невзрачния мисионер. Грабна го от палубата и го понесе към перилата, където бяха товарили китовата мас. Дали случайно се бе подхлъзнал на мазните дъски, или пък го направи нарочно, но Хоксуърт издигна Абнър високо и го запрати гневно сред тъмните вълни.

— Ти няма да я запазиш за себе си! — крещеше той безумно. — Ще се върна в Хонолулу и ще я отскубна от ръцете ти. Бога ми, ще те убия, жалък, дребен червей!

Докато Хоксуърт вилнееше, капитан Джандърс отчаяно маневрираше с лодката и предупреждаваше гребците си:

— Щом са нарязали кит, тук непременно има акули.

Гребците забелязаха тъмните им силуети във водата, една акула се стрелна край Абнър и той изпищя:

— Акули!

От тъмната палуба на „Картаджиниън“ капитан Хоксуърт крещеше:

— Настигнете го, акули! Хванете го! От тази страна е. Тук е, тук е, акули.

Продължаваше да крещи, когато Джон Уипъл се пресегна сред вълните на Тихия океан и изтегли своя брат в лодката.

— Нападнаха ли те акулите, Абнър? — прошепна той.

— Отхапаха ми стъпалото…

— Не, стъпалото ти е на мястото си. Има малко кръв, нищо повече.

— Искаш да кажеш, че стъпалото ми не е…

— Всичко е наред, Абнър — успокояваше го Уипъл.

— Но аз усетих как една…

— Да, една акула те докосна, но само е обелила кожата ти. Виж, ето ти пръстите на краката.

Последното, за което Абнър си спомняше, преди да припадне, бе, че Уипъл дърпа пръстите му, а Хоксуърт яростно крещи: „Настигнете го, акули! Ей го там! Хванете гадното малко копеле и го сдъвчете. Защото, ако вие не го убиете, аз ще трябва да го направя“.

По тази причина Абнър Хейл, двадесет и две годишен, облечен в официални черни дрехи и с касторена шапка, висока почти колкото него, накуцваше, когато се готвеше да стъпи на пристанището в град Лахайна на остров Мауи. Акулата не бе отхапала стъпалото, нито дори пръстите му, но бе оголила и увредила сухожилието и дори грижовният Джон Уипъл не бе успял да го излекува напълно.

* * *

Пристигането на мисионерите бе съпроводено с истинска неразбория, защото, когато „Тетис“ влезе в известното пристанище на Лахайна, по брега цареше голямо оживление. Мисионерите с ужас видяха, че много от красивите млади жени захвърлят дрехите си и с плуване се насочват нетърпеливо към малкия бриг, от който очевидно бяха запазили приятни спомени. Но вниманието на мисионерите скоро бе отклонено, от плувкините към едно хубаво кану. Макар да бе потеглило по-късно, то бързо задмина голите жени във водата и се изравни с „Тетис“. В кануто имаше мъж, една гола жена и четири привлекателни момичета, също съвсем голи.

— Пак идваме! — извика радостно мъжът, като бързаше да качи жените на малкия кораб.

— Не! Не! — закрещя Кеоки Канакоа, притеснен от срам. — Тези хора са мисионери!

— Моите момичета, хубави момичета! — уверено викаше бащата и качваше красавиците на борда, както бе правил много пъти в миналото. — Момичета, дето плуват, не е добро. Някои болни.

— Отче небесни! — прошепна Абнър на брат Уипъл. — Това дъщерите му ли са?

В този миг две от момичетата видяха стария китоловец, който бе спасил „Тетис“ при Четиримата евангелисти. По всичко личеше, че си го спомнят с добро, защото изтичаха по палубата, викайки го по име, и се хвърлиха на врата му. Той обаче забеляза изумлението на Джеруша Хейл и взе да ги отблъсква, както човек гони мухи, които кацат по лицето му, докато се храни.

— Върнете се! Върнете се! — молеше ги Кеоки на хавайски, а четирите смеещи се момичета и красивата им гола майка постепенно почнаха да разбират, че на този кораб, за разлика от всички други, те не са желани.

Смутени и объркани, слязоха в кануто, с което семейството им се бе сдобило благодарение на подобни услуги, които оказваха на минаващите кораби. Натъжен, че е загубил дневната си печалба, главата на семейството подкара кануто със своите работнички назад към Лахайна, като крещеше изумен на всички девойки, които плуваха към „Тетис“:

— Връщайте се! Не искат момичета!

Красавиците на острова огорчени се отправиха към брега и се облякоха.

На борда на „Тетис“ Абнър Хейл, който никога не бе виждал гола жена, говореше като замаян на братята:

— В Лахайна ни предстои много работа.

Но на брега вече се появиха двамина съвсем различни хавайци. Абнър ги забеляза, след като едно голямо кану, на чийто нос и кърма стояха придворни с жезли, украсени с жълти пера, стана център на необикновено вълнение. Островитяните се раздвижиха неспокойно, когато сред тях се показаха мъж и жена — най-едрите, най-грамадните хора, които Абнър бе виждал през живота си.

— Това е баща ми! — извика Кеоки Канакоа към мисионерите. После застана до семейство Хейл и повтори на Абнър: — Високият мъж е баща ми, пазителят на кралските имоти.

— Аз мислех, че той е крал на Мауи — с известно разочарование забеляза Абнър.

— Никога не съм казвал това — отвърна Кеоки. — Казваха го хората в Бостън. Смятаха, че ще направи по-силно впечатление на американците.

— А коя е жената? — попита Джеруша.

— Майка ми. Тя е най-високопоставената личност на островите. Когато баща ми иска да й зададе някакъв въпрос, свързан с управлението, той трябва да пропълзи в стаята, като се движи на колене и длани. Същото правя и аз.

Опрени на перилата, мисионерите разглеждаха полулегналата грамадна жена, чието фантастично туловище нейни поданици качваха в кануто. Майката на Кеоти бе висока метър и деветдесет, царствена, с дълги коси, с благороден вид и тежеше повече от сто и четиридесет килограма. Ръцете й от лактите надолу имаха по-голяма обиколка от тялото на обикновен мъж. Широката й талия, обгърната от много пластове разноцветна тапа, наподобяваше дънер на гигантско горско дърво. Дори само от размерите на тялото й личеше, че тя е главатарката. Но най-впечатляващото у нея бяха двете й разкошни гърди, които висяха в кафяво величие над светлочервената и жълта тапа. Мисионерите я гледаха в почуда, а жените им — със страхопочитание.

— Наричаме я Алии Нуи — прошепна почтително Кеоки, като подчертано удължи двете „и“-та в края на Алии. — От нея струи нашата манна.

Абнър погледна изумен младия християнин, който очевидно по погрешка бе изрекъл нещо невероятно.

— От Бога, а не от някаква Алии Нуи струи твоето духовно пречистване — поправи го той.

Младият хаваец се изчерви и с трогателна откровеност обясни:

— Когато си живял дълго с някаква идея, понякога изразяваш по-добрата идея невнимателно.

Абнър отново се намръщи, сякаш бе почувствал, че всичките му усилия за издигането на Кеоки са били напразни.

— Бог не е една по-добра идея, както ти се изразяваш, Кеоки — заяви той убедено. — Бог е върховната истина. Той е единствен и не подлежи на сравнения. Ние не почитаме Бога само защото представлява по-добра идея.

Абнър говореше с презрение, но Кеоки, чиито очи бяха изпълнени с радостни сълзи, не забеляза това и прие думите му добродушно.

— Съжалявам, брат Хейл — отвърна с разкаяние. — Изрекох го, без да мисля.

— Струва ми се, че ще е по-добре, Кеоки, ако отсега нататък се обръщаш към мен по стария начин. Преподобни Хейл. Твоите хора може да не разберат обръщението „брат“.

— Не се ли съгласихме всички — прекъсна го Джеруша — че ще се наричаме „брат“ и „сестра“?

— Това си беше между нас, госпожо Хейл — обясни й спокойно Абнър.

— Кеоки не е ли един от нас? — настояваше Джеруша.

— Мисля, че когато говорим за нас, имаме предвид главно ръкоположените пастори и съпругите им — уточни Абнър.

— След като те ръкоположат, Кеоки, ще го наричаш „брат Абнър“ — увери Джеруша младия хаваец. — Но макар и още да не си ръкоположен, за тебе аз съм сестра Джеруша. — Застана по-близо до него и продължи: — Баща ти и майка ти са красиви хора.

С голямо достолепие, с потрепващи над жезлите жълти пера, дългото кану се приближаваше към „Тетис“ и едва сега семейство Хейл осъзна напълно колко царствен е бащата на Кеоки. Тялото му не бе тъй едро като това на Алии Нуи, но той бе с три сантиметра по-висок и бе необичайно внушителен. Черната му коса бе изпъстрена със сиви кичури. Кафявото му лице бе набраздено от бръчки, а изразителните му очи блестяха под гъсти вежди. Облечен бе с наметка от жълти пера и пола от червена тапа. Най-забележителен обаче бе шлемът му от пера, прилепнал плътно върху главата му, с тесен гребен, също от пера, който започваше отзад, минаваше по врата и по темето му и бе издаден над челото. По някаква странна прищявка на историята или на човешкия ум Келоло, пазителят на кралските имоти, имаше шлем, много подобен на шлемовете, носени от Ахил, Аякс и Агамемнон. Тъй като тукашните хора още не бяха открили металите, шлемът бе от пера, а не железен като на древните гърци.

Щом видя сина си на „Тетис“, гигантът Келоло сръчно грабна спуснатото му отгоре въже, бързо подскочи от кануто до щирборда на кораба и оттам ловко се прехвърли на палубата. Абнър го наблюдаваше в почуда.

— Той навярно тежи сто и трийсет килограма! — прошепна на Джеруша, но тя не му отговори, защото се бе просълзила също като Кеоки. Сърдечната среща на грамадния Келоло с дълго отсъствалия му син — двамата сега се прегръщаха, търкаха носовете си и плачеха — й напомни за собствените й родители и Джеруша бършеше очи с дантелена кърпичка.

Кеоки най-сетне се отскубна и извика:

— Капитан Джандърс! Баща ми иска да изкаже почитанията си.

Солидният морски капитан от Нова Англия пристъпи на кърмата, за да приеме приветствията. Келоло, горд, че е научил от други кораби как трябва да се поздравяват чужденците от Запада, протегна мощната си десница, а като я пое, капитан Джандърс забеляза, че по цялата му ръка — от китката до рамото — е татуирано със странни лилави букви „Крал Тамехамеха“.

— Баща ти може ли да пише на английски? — попита Джандърс.

Кеоки поклати глава и заговори бързо на хавайски. Когато Келоло отговори, синът му преведе:

— Един руснак е направил тази татуировка на баща ми. През 1819 година, когато е умрял нашият велик крал Камехамеха.

— А защо е написал „Тамехамеха“? — учуди се Джандърс.

— Нашата устна реч едва сега започва да се записва — обясни Кеоки. — Начинът, по който вие, американците, записвате имената ни, не е нито верен, нито погрешен. Вие пишете името на баща ми Келоло. А също тъй правилно ще бъде, ако го напишете Тероро.

— Искаш да кажеш, че истината е някъде по средата? — попита Джандърс.

Кеоки енергично грабна ръката на капитана и започна да я разтърсва, сякаш неговият въпрос бе хвърлил светлина върху един сложен проблем.

— Да, капитане — радостно потвърди младият хаваец. — Истината действително е някъде по средата.

За Абнър тези думи прозвучаха възмутително, още повече че с приближаването до Хаваите той бе почнал да се тревожи от очевидното връщане на Кеоки към езичеството.

— Винаги има само една истина — поправи го мисионерът.

Кеоки на драго сърце се съгласи.

— Когато става дума за Бога, разбира се, има само една истина, преподобни Хейл. Що се отнася до изписването на името на баща ми, истината не е много ясна. Тя е някъде между Келоло и Тероро, без да е нито едното, нито другото.

— Кеоки — заговори търпеливо Абнър — комисия от мисионери, които знаят добре старогръцки, староеврейски и латински, работиха в Хоноруру цяла година, за да решат как трябва да се пишат хавайските имена. Не са действали прибързано, нито са били некомпетентни, когато са решили, че името на баща ти следва да се изписва „Келоло“.

Без да се замисля, Кеоки изтъкна:

— Те са решили също, че градът трябва да се нарича Хонолулу, но истинското му название е по-близо до Хоноруру, както вие го произнесохте.

Абнър пламна и се готвеше да направи някаква остра забележка, но капитан Джандърс спаси положението, като огледа с възторг татуираната ръка на Келоло и възкликна:

— Тамехамеха! Велик Крал! Алии Нуи Нуи!

Келоло, който се бе озадачил от спора, сега се усмихна широко и побърза да върне комплимента. Потупа перилото на „Тетис“ и заяви на хавайски.

— Това е много хубав кораб. Аз ще купя този кораб за Малама, нашата Алии Нуи, а ти, капитан Джандърс, ще ни бъдеш капитан.

Когато думите му бяха преведени от Кеоки, капитан Джандърс не се засмя, а загледа Келоло сериозно и кимна одобрително.

— Попитай колко сандалово дърво може да ми даде за този кораб.

— Събрал съм доста сандалово дърво — предпазливо отвърна Келоло. — Но много повече има в планините на Мауи. Мога да му доставя сандалово дърво.

— Кажи му, че ако той ми даде сандалово дърво, аз ще му дам кораба.

Като чу тази новина, Келоло понечи да разтърси ръката му по американския обичай, но капитан Джандърс се отдръпна.

— Предай му, че няма да получи „Тетис“, преди да отнеса сандаловото дърво до Кантон и да се върна оттам с китайски стоки, с които ще търгувам.

— Това не е лишено от смисъл — съгласи се Келоло и още веднъж гордо протегна десница, за да скрепи сделката.

Този път капитан Джандърс я пое, но добави благоразумно:

— Колинс, подготви споразумение в три копия. В него да пише, че ще продадем „Тетис“, ако сега бъде натоварен със сандалово дърво и след като получим още толкова при завръщането ни от Китай.

Когато тези условия бяха преведени на Келоло, той официално се съгласи, а Колинс прошепна:

— Това е страшно много сандалово дърво.

— Това е страшно хубав кораб. Сделката е честна — отговори му Джандърс.

Докато грамадният вожд приключваше договарянето, Абнър имаше възможност да го огледа внимателно. Погледът му бе привлечен от символа на власт, който Келоло носеше около врата си. Под много дебел, тъмен гердан, вероятно изплетен от някакви дървесни влакна, висеше парче слонова кост в странна форма, дълго около тринадесет и широко близо четири сантиметра. Забележителното в това украшение бе, че долният му край беше издаден напред и нагоре и наподобяваше старинна тесла за кастрене на дървета.

— Какво е това? — пошепна Абнър на Кеоки.

— Знакът на алиите — отвърна Кеоки.

— От какво е направен?

— От зъб на кит.

— Сигурно е тежък за носене — предположи Абнър.

Кеоки взе ръката на мисионера и я мушна под зъба, за да може Абнър да усети изненадващата му тежест.

— В старо време — засмя се Кеоки — всеки, който докоснел някой от алиите, нашите първенци, е бивал убит. — После добави: — Тежестта не смущава баща ми, защото я поема герданът от човешка коса.

— От коса? — изненада се Абнър, а Кеоки прекара ръката му по гердана и обясни, че е направен от около две хиляди плитки, а всяка плитка — от по осемдесет косъма. — Общата дължина на косата… — започна да пресмята Абнър, но се отказа. — Не… невъзможно е.

— И всичката коса е от главите на приятели — гордо съобщи Кеоки.

Преди Абнър да успее да забележи, че това е варварство, от едната страна на „Тетис“ настъпи някакво оживление и мисионерите се спуснаха да наблюдават необикновената гледка. От главната мачта бяха спуснати две дебели въжета в кануто, където още седеше Малама, Алии Нуи. Краищата на въжетата бяха закрепени за голямо парче дебело платнище, използвано обикновено за да се мушка под корема на кон или крава, когато трябваше да бъдат вдигнати на борда. Днес това платнище бе превърнато в огромна люлка, върху която хората в кануто внимателно поставиха своята уважавана главатарка, така че краката и ръцете й висяха от двете страни, та да се крепи стабилно, а брадичката й бе положена върху здравото въже, което подсилваше платнището, за да не се скъса.

— Настанена ли е добре? — загрижено попита капитан Джандърс.

— Да — изкрещя един моряк.

— Само да не я изпуснете — предупреди Джандърс — защото ще ни убият!

— Бавно, бавно! — подвикваха моряците, които дърпаха въжетата, и грамадната Алии Нуи започна да се издига към борда на „Тетис“. Когато големите й тъмни очи, грейнали от детинско любопитство, надникнаха над перилата, а тялото й още висеше, удобно положено върху платнището, тя размаха дясната си ръка с величествен приветствен жест и красивото й лице се озари от доволна усмивка.

— Алоха! Алоха! Алоха! — повтори няколко пъти с нисък, мек глас, а изразителните й очи се плъзнаха по редицата на облечените в черни рединготи мисионери.

Най-сърдечните приветствия обаче отправи към мършавите, но привлекателни млади жени, изправени чинно зад мъжете. Четири мисионерки като Аманда Уипъл едва ли биха тежали колкото огромната хавайка в брезентовата люлка.

— Алоха! Алоха! — носеше се мелодичният глас на Алии Нуи, докато тя прелиташе над строените жени.

— За Бога! — изкрещя Джандърс. — Внимавайте сега! Леко! Леко!

Моряците отпуснаха въжетата над шпиловете и люлката бавно се сниши към палубата. Капитан Джандърс, Келоло и Кеоки мигом се втурнаха да подхванат люлката, за да не би Алии Нуи да се нарани при приземяването, но нейното тяло бе тъй масивно, че усилията им да задържат люлката бяха безуспешни. Тя продължаваше да се спуска надолу и след като принуди тримата мъже да паднат на колене, най-после кацна върху палубата. Без никакво смущение високопоставената хавайка се смъкна от брезента, намери опора за краката си и се изправи царствено. В полата от много пластове тапа тя изглеждаше още по-грамадна, отколкото в действителност. Алии Нуи мина бавно покрай мисионерите, като поздравяваше всекиго с мелодичното си „Алоха! Алоха!“. Но когато стигна до измъчените от бурята жени, чието пътуване си представяше добре, и особено като забеляза колко са измършавели, не можа да се сдържи и заплака. Обляна в сълзи, тя задържа няколко мига дребничката Аманда Уипъл до щедрата си гръд, после потърка носа си в нейния, сякаш й бе дъщеря. По същия начин се отнесе с всяка от жените, като продължаваше да плаче и да ги задушава с безграничната си любов.

— Алоха! Алоха! — не спираше тя. След това се обърна към жените, пренебрегвайки съпрузите им, като пренебрегваше и своя, и заговори тихо. Преведени от сина й, думите й звучаха така: — Прекрасни малки деца, винаги мислете за мене като за своя майка. Досега белите хора ни изпращаха само моряци, собственици на магазини и хора, които предизвикват неприятности. И никога жени. Но ето вие пристигате и вече знаем, че най-сетне навярно имате добри намерения.

Малама, която бе Алии Нуи — най-свещеното и изпълнено с най-много манна същество на Мауи, изчака тържествено това нейно приветствие да бъде предадено, а когато жените на мисионерите показаха, че са го разбрали, тя отново мина покрай редицата им и потърка нос с всяка от тях, като повтаряше: „Ти си моя дъщеря“.

Изтощена от емоции и от усилията при качването й на борда на „Тетис“, Малама, чието голямо, кръгло като луната лице бе озарено от задоволство, бавно развърза полата от тапа, увита около грамадното й тяло. Подаде краищата на слугите си и им нареди да се отдалечат от нея, а тя започна да се развива като кълбо, докато остана съвсем гола. Само дебелият гердан от коса с един величествен зъб от кит се люлееше на врата й. Малама се почеса с облекчение и даде знак, че иска да легне върху брезентовата люлка. Изтегна се по корем и мисионерите видяха ужасени, че по дължината на цялото й бедро е изписано с татуирани лилави букви: „Крал Тамехамеха умря през 1819 г.“

— И това ли са направили руснаците? — попита капитан Джандърс.

— Предполагам — отвърна Кеоки. Когато попита майка си за татуировката, тя обърна глава, за да го погледне, и очите й се изпълниха със сълзи. — Беше деветнайсетата жена на великия Камехамеха — поясни той.

— Че тя просто му е била наложница! — възкликна Джеруша.

— В някои отношения — съгласи се Кеоки. — Но Малама е била любимата жена на краля през последните му години. Разбира се, тъй като тя е Алии Нуи, е имала право и на други съпрузи.

— Искаш да кажеш, че едновременно е била омъжена… и за баща ти? — подозрително попита Абнър.

— То се знае — увери го Кеоки. — Самият Камехамеха е дал съгласие, защото баща ми е по-млад брат на майка ми и е било необходимо да се оженят.

— Изсипете вода върху оная жена! — изкрещя капитан Джандърс, тъй като една от мисионерските съпруги, потресена от голотата на Малама и сложните й брачни връзки, бе припаднала.

Кеоки, долавяйки причините за това, се наведе над майка си и й прошепна, че е добре да се покрие, защото американците не обичат да гледат голи тела. Проснатата върху палубата едра жена се съгласи.

— Кажи им — ентусиазирано отвърна тя — че отсега нататък ще се обличам като тях.

Но още преди Кеоки да преведе думите й, Малама тихо помоли капитан Джандърс да й достави някакъв огън и щом донесоха мангал, тя хвърли върху въглените му одеянието си, а когато то изгоря, обяви тържествено:

— Ще се облека като новите жени.

— Кой ще ти ушие рокля? — попита Абнър.

— Ти и ти — царствено нареди Малама, като посочи Джеруша и Аманда.

— Кажете й, че ще го направите с радост — бързо прошепна Абнър.

Двете мисионерски съпруги се поклониха.

— Ще ти ушием рокля, Малама, но нямаме толкова плат, защото ти си много едра.

— Не я ядосвайте — предупреди ги Абнър.

Ала бързият ум на Малама бе схванал какво е изрекла Джеруша и тя се засмя.

— Във всичките ви малки роклички няма достатъчно плат за моята рокля — каза и посочи мисионерките с широк размах на мощната си ръка. После даде знак на слугите си да донесат вързопите от кануто и скоро те заразвиваха пред изумените погледи на жените топ подир топ най-хубава китайска коприна. Малама си избра два от тях — яркочервен и син, сетне насочи пръст към роклята на Аманда Уипъл и обяви: — Когато се върна на брега, ще бъда облечена така.

След като даде нарежданията си, Малама заспа, а слугите без почивка гонеха мухите от голия й гръб с ветрила от пера. Когато тя се събуди, капитан Джандърс запита дали би искала да хапне от корабната храна, но Малама категорично отказа. Нареди на слугите си да вдигнат от кануто върху борда на кораба големи кратуни с храна и докато мисионерските съпруги се потяха над роклята й, подобна на палатка, тя полегна и започна да се угощава с огромни порции печено прасе, плодове от хлебно дърво, печено кучешко месо, с риба и с лилавия деликатес пой. По средата на обеда прислужниците взеха да извършват върху корема й древни масажни ритуали, за да може да поеме повече храна. Тя пъшкаше доволна по време на тези масажи, които наместваха погълнатото ядене в грамадния корем.

Не без гордост Кеоки обясни:

— Нашата Алии Нуи трябва да поема много храна пет-шест пъти на ден, за да могат обикновените хора да виждат отдалече, че тя е велика жена.

Мисионерките шиха до вечерта и през нощта, а съпрузите им се молеха Малама да ги посрещне добре и да им позволи да установят своята мисия в Лахайна. Моряците на „Тетис“ пък се молеха усърдно мисионерите и дебелата жена да слязат по-скоро на брега, за да могат нетърпеливо очакващите ги млади хавайки да доплуват до кораба и да се заемат с обичайната си работа.

В десет часа на другата сутрин огромната червено-синя рокля бе готова. Малама я прие, без да си прави труд да благодари на мисионерските съпруги, защото тя живееше в свят, в който всички освен нея бяха слуги. Като тента за някакъв магазин в Нова Англия роклята бе спусната през тъмната глава и нагласена над тялото. После издърпаха изпод нея дългата черна коса, за да се вее свободно по гърба. Закопчаха копчетата, прихванаха роклята в кръста, а едрата Алии Нуи подскочи няколко пъти, за да се нагласи в странната си нова униформа. След това се усмихна широко и се обърна към сина си:

— Сега съм жена християнка!

А на мисионерите каза:

— Дълго ви очаквахме, за да ни помогнете. Знам, че може да се живее по-добре, и искаме да ни научите. В Хонолулу вече има мисионери, които учат нашите хора да четат и пишат. На Мауи аз ще ви бъда първата ученичка. — Тя преброи нещо на пръсти и обяви решително: — След една луна, запомни това, Кеоки, ще напиша името си и ще го изпратя в Хонолулу… с известие.

Това бе миг на важно решение. Всички на борда на „Тетис“, с изключение на един мисионер, почувстваха колко дълбоко е желанието на властната жена. Единствено Абнър Хейл, макар да бе доволен, че една неграмотна езичница иска да се учи по собствена воля, видя в желанието й нещо нередно, приближи се до нея и каза тихо:

— Малама, ние не ви носим само азбуката. Не сме дошли само за да те научим да пишеш името си. Ние ви носим Божието слово и ако не го приемеш, нищо, което напишеш, няма да има значение.

Кръглото като луната лице на Малама не издаде никакво вълнение, когато й бяха преведени думите на Абнър.

— Ние си имаме наши богове — заяви Алии Нуи. — Нуждаем се от думите и да се научим да ги пишем.

— Писането е безполезно без Бога — упорито настоя Абнър, чиято малка руса глава не достигаше дори до врата на Малама.

— Чували сме — отвърна също тъй убедено тя — че писането помага на целия свят, но богът на белия човек помага само на белите хора.

— Неправилно са ви казали — не отстъпваше Абнър и упорито вдигна нагоре мършавото си лице.

За всеобща изненада Малама не отговори нищо, а се обърна към жените с въпроса:

— Коя от вас е съпругата на този дребен човек?

— Аз — гордо заяви Джеруша.

Малама остана доволна, защото бе наблюдавала колко сръчно Джеруша уши голямата рокля, и обяви:

— През първата луна тази жена ще ме учи да чета и пиша, а през втората този мъж — и тя посочи Абнър — ще ме учи на новата религия. Ако подир две луни намеря, че двете учения са еднакво важни, ще ви съобщя.

Кимна на събралите се, замислено се отправи към брезентовата люлка и заповяда на слугите си да откопчаят и свалят роклята й. После нареди на Джеруша да й покаже как да я сгъне и в цялата си голота се просна върху брезента, краката й се подаваха отзад, ръцете — отпред, а брадичката й бе опряна на подсилващото въже. Шпиловете изскърцаха. Моряците вдигнаха носещите въжета и ги преметнаха, а Капитан Джандърс извика:

— Слава богу, всичко върви добре. Гледайте да не я изпуснете сега!

Сантиметър по сантиметър скъпоценният товар бе спуснат в кануто и Алии Нуи най-сетне бе смъкната от брезента и нагласена в седящо положение. Като притискаше новата рокля до бузата си, тя извика с цяло гърло:

— Вече можете да слезете на брега.

Корабните лодки, които трябваше да отведат мисионерите до новия им дом, бяха спуснати и се наредиха зад кануто на Малама. На носа и на кърмата на нейното кану стоеше по един придворен с жезъл, украсен с пера. Слугите усърдно пъдеха мухите, а едрата гола Малама стискаше роклята до гърдите си.

Преди тя произволно да избере съпрузите Хейл за свои учители, мисионерите се бяха колебали кои от тях да останат на Мауи и кои да отидат по другите острови, но сега бе ясно, че поне първият избор бе направен, и докато лодките се приближаваха към брега, Абнър оглеждаше непознатото селище, в което щеше да живее. Видя едно от най-хубавите градчета в Тихия океан, древната Лахайна, столица на Хаваите. Край брега се издигаше красив коралов риф, в който големите вълни се блъскаха с нескончаем шум, а високите им гребени се разбиваха в ослепителна белота. Там, където пяната се стопяваше, играеха голи деца с блестящи на слънцето зъби.

Сега за първи път в живота си Абнър видя кокосова палма, чудото на тропиците, чието тънко, гъвкаво стебло се огъваше от вятъра, но Бог знае как не се отскубваше от корена си. Зад палмите добре подредени ниви се простираха далече към хълмовете, така че цялата Лахайна приличаше на голяма, богата и цъфтяща градина.

— Онези по-тъмни стебла са на хлебното дърво — обясняваше Кеоки. — То ни храни, но другите, по-ниски дървета с пищни корони ми липсваха най-много в Бостън… дървото прави чудесна сянка в горещините.

В разговора се включи и Джеруша.

— Като гледам градините и цветята, разбирам, че най-после съм пристигнала на Хаваите.

А Кеоки отвърна с гордост:

— Онази градина ей там, където потокът се влива в морето, е на моя дом.

Абнър и Джеруша се взираха през клоните на дърветата ку, с които бе заобиколена градината, посочена от Кеоки, но не можеха да я видят добре.

— Това тръстикови къщи ли са? — попита Абнър.

— Да — отвърна Кеоки. — Девет или десет малки къщи има в нашия имот. Толкова е красив откъм морето!

— А каква е онази каменна грамада? — продължаваше да се интересува Абнър.

— Там си почиват боговете — откровено призна Кеоки.

Абнър гледаше ужасен внушителната купчина камъни. Представяше си езическите обреди и как от скалите капе кръв. Промърмори си една кратка молитва.

— Дано Бог ни пази от злото на езическите обичаи. — После попита шепнешком: — Там ли се правят жертвоприношенията?

— Там? — засмя се Кеоки. — Това е място само за семейните богове.

Смехът на младежа вбеси Абнър. Струваше му се странно, че докато Кеоки бе в Нова Англия и изнасяше лекции по черквите за ужасите на Хаваите, възгледите му за религията бяха здрави, но сега, когато се приближаваше към порочната си родна земя, силата на вярата му бе отслабнала.

— Кеоки — сериозно го предупреди Абнър — всички езически идоли са ненавистни на Бога.

Кеоки имаше желание да извика: „Но те не са идоли, не са богове, каквито са Кейн и Каналоа“, ала като добре образован хаваец знаеше, че не бива да се спори с учител, затова се задоволи да каже тихо:

— Те са приятелски настроени малки лични богове на семейството ни. Понякога например богинята Пеле идва да поговори с баща ми… — Не без смущение съзна, че това може да прозвучи доста странно, затуй не продължи да разказва как от време на време акули приближават до брега, за да разговарят с Малама. „Не вярвам, че преподобният Хейл ще ме разбере“, помисли си тъжно.

За Абнър бе непоносимо да слуша как един младеж, който се надява някой ден да бъде ръкоположен за пастор, защищава езическите обичаи — и мълчаливо се обърна настрани. Но веднага почувства, че това е проява на страх от негова страна, отново погледна хаваеца и без заобикалки му заяви:

— Ще трябва да премахнем каменната грамада. В този свят има място или за Господ — Бог, или за езическите идоли. Не може да има място и за Него, и за тях.

— Прав сте! — съгласи се Кеоки охотно. — Ние идваме тук, за да изкореним тези стари злини. Но се боя, че Келоло няма да ни позволи да премахнем каменната грамада.

— Защо? — студено попита Абнър.

— Защото той сам я е направил.

— Защо? — настояваше Абнър.

— В миналото моето семейство е живяло на големия остров Хаваи. Там сме управлявали в продължение на безброй поколения. Баща ми пръв се е преселил тук, на Мауи… като един от най-доверените пълководци на Камехамеха. Кралят му е подарил по-голямата част от Мауи и първото нещо, което е направил Келоло, е било да издигне каменната грамада. Той твърди, че Пеле, богинята на вулканите, идва там да го предупреждава.

— Грамадата ще трябва да се унищожи. Пеле вече не съществува.

— Голямата тухлена сграда — прекъсна го Кеоки, сочейки грубата постройка в края на кея, който навлизаше леко в морето — е старият дворец на Камехамеха. Зад него е кралската градина с таро. А виждате ли оня път? Край него живеят чужденците моряци. Навярно там ще направят къща и за вас.

— В града има ли европейци?

— Да. Пропаднали хора, пияници. Аз се тревожа за тях много повече, отколкото за каменната грамада на баща ми.

Абнър не обърна внимание на това признание, защото сега погледът му бе привлечен от най-забележителната особеност на Лахайна. Оттатък столицата, сред полегати склонове, прорязани от прекрасни долини, се въздигаха планините на Мауи, величествени и съвсем близо до морето. Като се изключеха грозните баири на Огнена земя, Абнър никога не бе виждал планини, а близостта им до морето ги правеше тъй впечатляващи, че той възкликна:

— Това е творение на Бога! Не мога да откъсна очи от планините!

Абнър почувства силно желание да отправи благодарствена молитва към Всевишния, който бе създал такава красота. Затова, когато членовете на малката мисия стъпиха за първи път на брега на Лахайна, той свика събрание, приглади редингота си, свали касторената шапка, вдигна изпитото си лице към планините и започна да се моли:

— Ти, Господи, ни преведе през бурите до една езическа земя. Ти си ни изпълнил с воля да върнем загубените души тук в Твоята житница. Слаби са силите ни за тази задача, но те молим, Господи, давай ни постоянната си подкрепа.

След това мисионерите подхванаха химна, който възпяваше усилията на всички Христови пратеници на Света — „От ледена Гренландия“. Когато стигнаха до втората вълнуваща строфа, всеки от тях имаше чувството, че химнът е бил написан специално за Хаваите.

Какво, че над Цейлон небето

блести сияйно и голямо,

че всичко е така прекрасно —

порочен е човекът само;

че вредом дарове безценни

са пръснати по Твоя воля,

езичникът, о Боже, сляп е —

на камък и дърво се моли.

За зла чест това бе първият химн, който мисионерите изпяха в Лахайна. За зла чест, защото в него прозираше ясно основната грешка в мисленето на Абнър. До края на живота си той щеше да си представя Лахайна като място, където „всичко е така прекрасно — порочен е човекът само“. Винаги щеше да мисли за хаваеца като за езичник и слепец. А сега, когато химнът свърши, Абнър видя, че членовете на неговата мисия са заобиколени от голяма тълпа голи диваци. Той инстинктивно изпита страх и новопристигналите се скупчиха един до друг за взаимна защита.

В действителност никога в досегашната история мисионери не бяха попадали при толкова кротки и добри хора като тези хавайци. Те бяха чистоплътни, не страдаха от ужасни тропически болести, имаха хубави зъби, прилични обноски, а животът ги изпълваше с дива радост. Бяха си изградили добро общество. За Абнър обаче те бяха порочни.

— Всемогъщи Боже — молеше се той. — Помогни ни да просветлим тези жестоки сърца. Дай ни сили да разрушим всички езически идоли в тази земя, където само човекът е порочен.

Ала Джеруша си мислеше: „Скоро всички тия хора ще могат да четат. Ние ще ги научим да шият, за да са облечени в бурите. Господи, дай ни сили, защото ни предстои много работа“.

Молитвите бяха прекъснати от шума на тичащи мъже, понесли кану, което никога не бе потапяно в морето. Носеха го десетина мъже върху пръти на раменете си. Положиха го тържествено пред Малама и тя влезе в него — тъй като хавайците не бяха открили колелото, те нямаха коли или колесници. Изправена в цял ръст, Малама разгъна новата си рокля и нареди на слугите да я нахлузят през главата й. Огромните гънки се спуснаха над гърдите й, над бедрото с татуирания спомен за Камехамеха. Алии Нуи се позавъртя насам и натам, за да падне точно на място червено-синият шедьовър.

— Макаи! Макаи! — завикаха жените в тълпата, изказвайки одобрението си за своята Алии Нуи в новата дреха.

— Отсега нататък ще се обличам така! — обяви тя тържествено. — След една луна ще напиша писмо до Хонолулу, защото имам добри учители. — Наведе се и докосна Абнър и Джеруша, за да им покаже, че трябва да се качат в кануто при нея. — Този мъж е моят учител по религия, макуа Хейл — съобщи тя и в хавайски стил произнесе името му „Хейли“, както щеше да стане известен занапред. — А тази жена ще ме учи на думите, Хейли уахин. Сега ще построим къща за моите учители.

Носачите издигнаха кануто и нагласиха прътите върху раменете си. Начело на внушителната процесия от придворни с жезли, украсени с пера и барабани, следвани от над пет хиляди голи хавайци, семейство Хейл тръгна на първото си фантастично пътешествие през Лахайна. До кануто ситнеше Кеоки и превеждаше думите на майка си, която сочеше незнайните хубости на своя остров.

— Сега минаваме край кралската градина с таро — обясняваше Кеоки. — Този малък поток ни дава вода. Тази ливада е на много хубаво място и има големи дървета. Малама казва, че тук трябва да ви построим къща.

Носачите занесоха своята Алии Нуи до четирите ъгъла на бъдещото жилище, а тя пусна по един камък във всеки ъгъл. Слуги незабавно започнаха да издигат тръстикова къща, но преди да са напреднали с работата си, Малама с величествен жест посочи, че процесията трябва да се придвижи до нейния дворец.

— Това е главният път — протегна ръка тя. — Най-хубавите земи са край морето и там живеят алиите. Нататък към планините са земите на другите жители. В големия парк живее кралят, когато е тук.

— Какви са всичките тези малки тръстикови постройки… като колибки за кучета? — попита Абнър.

Малама се разсмя от сърце, когато й преведоха въпроса.

— Това са къщите на нашите хора!

— Виждат ми се много малки, за да може да се живее в тях — забеляза Абнър.

— Обикновените хора не живеят в тях… не както алиите живеят в големите си къщи — обясни Малама. — Държат в тях своята тапа… и спят вътре, когато вали.

— А къде живеят през останалото време? — интересуваше се Абнър.

Малама красноречиво разтвори големите си ръце, сякаш искаше да прегърне целия остров, и отговори:

— Живеят под дърветата, край реките, в долините.

Преди Абнър да осъзнае смисъла на чутото, кануто пристигна пред просторен и красив парк, заобиколен със стена от коралови скали, висока почти метър. Зад стената се показа обширна градина с цветя и плодни дървета, сред които бяха пръснати десетина тръстикови къщи и един голям павилион с изглед към морето. В тази постройка отнесоха Малама и семейство Хейл.

— Това е моят дворец — обяви грамадната жена, щом слезе от кануто. — Винаги ще бъдете добре дошли тук.

Тя поведе гостите към хладна, просторна стая със стени от преплетени тръстикови стебла, с красиви дървени колони и портал, през който се виждаше морето. Подът бе от ситни бели камъчета, покрити с панданови рогозки, върху които Малама се отпусна с въздишка на облекчение; подпря брадичката си с ръце и заяви твърдо:

— Сега ме учете да пиша!

Джеруша, която дори не си спомняше как тя се е учила да пише преди шестнадесет години, заекна:

— Съжалявам, Малама… но ще ни трябват писалки и хартия…

Възраженията й бяха прекъснати с глас, равен като излъскан бронз.

— Ще ме учиш да пиша — заповяда Малама с ужасяваща царственост.

— Да, Малама — потрепери Джеруша.

Огледа стаята и забеляза няколко дълги пръчки, с които прислужничките рисуваха сложни фигури върху тапа; до тях имаше малки кратунки с тъмна боя. Джеруша взе една от пръчките и парче тапа, върху което изписа с боя Малама. Едрата жена започна да разглежда написаното, а Джеруша й обясни:

— Това е твоето име.

След превода на Кеоки Малама се изправи и проучи думата от различни ъгли, като гордо си я нашепваше. Грубо грабна пръчката, натопи я в боята и започна да повтаря линиите на загадъчните знаци, напълно съзнавайки каква магия съдържат те. Със забележителна сръчност тя възпроизведе името си точно, като го изрече десет пъти на глас. После отново и отново изрисува думата. Но след малко внезапно спря и попита Кеоки:

— Ако изпратя тази дума в Бостън, хората там ще знаят ли, че това е моята дума, Малама?

— Можеш да я изпратиш където искаш по света и хората навсякъде ще знаят, че това е твоята дума — увери я синът й.

— Аз се уча да пиша! — възкликна щастливо грамадната жена. — Скоро ще изпращам писма из целия свят. Единствената разлика между белите хора, които управляват всички, и нас, хавайците, е, че белите хора могат да пишат. Сега и аз ще пиша и ще разбирам всичко.

Абнър, който не би могъл да приеме такава дълбока заблуда, веднага се намеси:

— Вече те предупредих, Малама, че една жена може да се научи да пише думи, но това е нищо. Малама, пак те предупреждавам! Ако не научиш Божиите заповеди, нищо не си научила!

Стените на тръстиковия дворец бяха плътни и не пропускаха много светлина до мястото, където бе застанала Малама с пръчката в ръка. Сред сенките тя се възправяше като гигантски символ на всички хавайци: мощни, решителни, смели. Веднъж, в дните на войната, водена от съпруга си Камехамеха, Малама бе удушила един мъж, много по-едър от нисичкия изпит човек, който стоеше пред нея, и тя би трябвало в този миг да го помете настрана, както слугите й пропъждаха мухите. Но упоритата настойчивост и силата, която гласът му излъчваше, я респектираха. Още по-важно бе друго — тя подозираше, че той има право. Самото писане изглеждаше твърде лесно. Навярно съществуваше някаква допълнителна, скрита магия, която придаваше власт на написаното. Тя вече се бе приготвила да слуша дребничкия накуцващ мъж, когато той насочи пръст към нея и изкрещя:

— Малама, не учи само чертите, с които се изписват думите. Научи значението им!

Държането му бе непоносимо и с широк замах на мощната си дясна ръка, по-дебела от неговото тяло, тя го събори на земята. Върна се до парчето тапа и продължи да чертае яростно своето име с тъмната боя.

— Мога да пиша името си! — радваше се Малама, но в същото време убедителните думи на Абнър продължаваха да я тревожат и тя решително захвърли пръчката; отиде до проснатия на пода мисионер, коленичи до него, дълго оглежда лицето му и накрая изрече тихо: — Мисля, че казваш истината, макуа Хейл. Почакай, макуа Хейл. Когато се науча да пиша, ще дойда при тебе. — Без да му обръща повече внимание, нареди с нежен глас на Джеруша: — Сега ме учи да пиша.

Урокът продължи три часа и Джеруша така се измори, че в един момент не издържа и поиска да приключат.

— Не! — заповяда Малама. — Нямам време за губене! Учи ме да пиша!

— Главата ми се замайва от горещината — промълви Джеруша.

— Духайте й с ветрило! — заповяда Малама, а когато младата жена й повтори, че трябва да спрат, тя се замоли: — Хейл уахин, докато ние губим време, мъже, които знаят да четат и пишат, крадат нашите острови. Не мога да чакам. Моля те!

— Малама — тихо каза Джеруша — аз чакам бебе.

След като Кеоки й предаде тези думи, великата Алии Нуи мигом се преобрази. Тя избута Абнър от голямата стая и нареди на слугите си да отнесат Джеруша в един ъгъл, където бяха наредени един върху друг повече от петдесет пласта тапа, за да образуват легло за дневна почивка. Като поставиха слабичката жена върху леглото, Малама бързо опипа корема й и прецени:

— Ще стане след много месеци.

Но тъй като Кеоки не бе в стаята, тя не можа да съобщи заключението си на бялата жена. Виждаше обаче, че Джеруша е изтощена, и изпита угризение, задето не е проявила по-голямо внимание. Извика да донесат вода и нареди да измият бялото лице на Джеруша, след това сама я вдигна на ръце — до огромното й тяло младата жена бе като дете. Малама люля в прегръдките си крехката мисионерка, докато заспи, после отново я положи върху постелята от тапа. Изправи се бързо, отиде на пръсти до мястото, където Абнър чакаше, и го попита шепнешком:

— Можеш ли и ти да ме учиш да пиша?

— Да — отговори Абнър.

— Учи ме! — заповяда тя и коленичи до дребния мисионер от Нова Англия, който започна педантично:

— За да се пише на моя език, са необходими двайсет и шест букви, но за твое щастие за вашия език са нужни само тринайсет.

— Кажи му да ме научи на двайсет и шестте букви! — нареди тя на Кеоки.

— Но за хавайския език ти трябват само тринайсет — обясни Абнър.

— Научи ме на двайсет и шестте! — повтори Малама меко. — Аз искам да пиша на твоите сънародници.

— А, В, С — започна Абнър и продължи с урока, докато и той падна от умора.

* * *

Когато дойде време „Тетис“ да отплава, почти цялото население на Лахайна се стече да изпрати кораба. Брегът потъмня от голите бронзови тела на хора, които следяха всяко движение на заминаващите мисионери. Най-сетне двадесетимата, които щяха да се отправят към други острови, се събраха на малкия каменен кей, за да изпеят химна на своята тъга и надежда „Благословен съюз навек“. Когато гласовете им се сляха и извисиха, наблюдаващите ги хавайци доловиха не само приятната мелодия, но и духа на новия Бог, за когото Абнър Хейл и роденият сред тях Кеоки Канакоа вече бяха започнали да им проповядват. А когато пеещите стигнаха до куплета за сълзите, очите им се навлажниха и скоро заедно с мисионерите заплакаха и всички изпращачи.

В едно отношение тъгата бе съвсем истинска. Като наблюдаваха как Джон Уипъл се готви да отплава, Абнър и Джеруша не можеха да прикрият тревогата си, защото той бе единственият лекар на островите, а в негово отсъствие, когато дойдеше краят на бременността й, Джеруша знаеше, че успешното раждане щеше да зависи само от това колко добре е усвоил младият й съпруг уроците от медицинския учебник. Уипъл почувства тази загриженост и обеща:

— Сестра Джеруша, ще направя всичко възможно да се върна на Мауи, за да ти помогна. Но не забравяй, че в другия край на острова ще живеят брат Ейбрахам и сестра Урания, и тъй като двете няма да раждате по едно и също време, може би ще успеете да се посетите взаимно с кану и да си помогнете една на друга.

— Но нали ще се опиташ да дойдеш? — молеше се Джеруша.

— Ще направя всичко възможно — закле се Уипъл.

Джеруша Хейл и Урания Хюлет тържествено си стиснаха ръцете.

— Когато дойде време, ще си помагаме една на друга.

Знаеха обаче, че ще ги делят километри път през планините и опасно море.

Плачът се засили, защото по сенчестия път откъм двореца и къщите на алиите се зададе кануто на Малама, което слугите й носеха върху си; тя, облечена в синьо и червено, плачеше повече от останалите. Като слезе от странната носилка, Малама се доближи до всекиго от заминаващите мисионери с думите:

— Ако по другите острови не намерите добър дом, върнете се в Лахайна, защото вие сте мои деца.

После, разплакана, целуна всички поред. Тържественото изпращане обаче бе помрачено донякъде от факта, че когато мисионерите поеха с лодки към „Тетис“, срещнаха повече от дузина голи момичета, които плуваха с носещи се по водата лъскави черни коси. А след като момичетата стигнаха до брега със своите дари — ръчни огледала, които тук бяха по-ценни, отколкото среброто в Амстердам — дълги панделки и по някой откраднат от тях чук, Малама ги посрещна също тъй сърдечно, както бе изпратила заминаващите християни.

Малко по-късно при източната страна, където високите вълни се разбиваха в кораловия риф и се понасяха шумно към брега като дъги с бели гребени, мисионерите видяха за първи път една от загадките на островите. Стройни мъже и жени, грациозни като богове и богини, стояха върху тесни дъски и умело местейки краката и тежестта на телата си, насочваха дъските към върховете на разбиващите се вълни и се понасяха с шеметна бързина по водата. А когато вълната стигаше усмирена до кораловия бряг, плувците заедно със своите дъски някак си се връщаха обратно във водата, сякаш всеки от тях бе част от хавайското море.

— Невероятно! — извика доктор Уипъл. — Скоростта създава равновесието — обясни той.

— Бял човек може ли да направи това!? — попита Аманда.

— Разбира се! — отвърна съпругът й, възбуден от усещането за скорост и умението на ловките атлети да я контролират.

— Ти можеш ли да го направиш? — попита пак Аманда.

— Мога и ще го направя, щом стигнем в Хонолулу — увери я Джон.

Един от по-възрастните мисионери се намръщи при тези думи, които възприе като ново доказателство за несериозното отношение на техния лекар към живота. Но той не успя да сподели с приятелите си това мнение, защото в този миг пред „Тетис“ се появи нова дъска, върху която стоеше не обикновена плувкиня, а нимфа, едно голо олицетворение на всички езически острови в седемте морета. Беше висока девойка с огряна от слънцето черна коса, която се развяваше зад нея от вятъра. Не беше дебела като сестрите си, а тънка и гъвкава. Изправена върху дъската гола, с красиви гърди и дълги стегнати бедра, тя сякаш бе изваяна от кафяв мрамор. Но беше и много пъргава, с грациозна ловкост движеше коленете си и въртеше рамене, затова нейната плъзгаща се по водата дъска отскачаше по-бързо от другите и стойката й излъчваше по-голяма сигурност и умение. За мисионерите тя представляваше ужасяващо видение, олицетворение на всичко, което бяха дошли да победят. Голотата й бе предизвикателство, красотата й — опасност, начинът й на живот будеше отвращение, а самото й съществуване бе злина.

— Коя е тя? — прошепна доктор Уипъл, изумен от ловкостта й.

— Казва се Ноелани — гордо обясни един хаваец, който бе пътувал с китоловни кораби и бе усвоил невероятно разваления английски език от пристанищата. — Уахин принадлежи на Малама. После-после тя ще стане Алии Нуи.

Докато той говореше, вълната се разля по брега; бързата нимфа и дъската й изчезнаха от погледа и се върнаха в морето. Но и след като се обърнаха настрани, мисионерите продължаваха да виждат нейната предизвикателна фигура, духа на езическия остров, който се носи по вълните, и в главата на Джон Уипъл се появи една богохулна мисъл. Изкушаваше се да я сподели, но се въздържа, защото бе уверен, че никой няма да го разбере; ала все пак трябваше да я изкаже и той прошепна на дребничката си жена:

— Очевидно има много хора, които могат да ходят по вълните.

Аманда Уипъл, която бе дълбоко религиозна, чу тези странни думи и напълно схвана техния смисъл. Отначало се побоя да погледне отдадения на науката си съпруг, защото понякога й бе трудно да следва мислите му. Но не й бе трудно да долови какво се крие зад това богохулно заключение и най-после се извърна към Джон Уипъл, като си мислеше: „Никой не може да разбере напълно друг човек“. Ала вместо да упрекне младия лекар за неправоверните му мисли, тя за първи път се вгледа в него аналитично. Хладно, безстрастно, внимателно се взираше в този странен свой братовчед, който стоеше до нея под горещото хавайско слънце, и когато спря да го изучава, почувства, че го обича още повече.

— Не ми харесват такива думи, Джон — предупреди го тя.

— Трябваше да ги кажа — отвърна той.

— Изказвай мислите си винаги, но само пред мене — прошепна Аманда.

„Много трудно ще бъде да се разберат тези острови“, разсъждаваше Джон. Докато той и жена му гледаха морето, отново забелязаха нимфата Ноелани — Небесната мъгла — насочваща дъската си към по-дълбокия океан, където се образуваха големите вълни. Коленичила на гладката дъска, тя се наведе така, че гърдите й почти се допряха до дъската. После със силни движения на дългите си ръце започна да гребе с длани като с гребла и дъската й полетя през вълните по-бързо, отколкото се движеше лодката с мисионерите. Тя мина недалеч от „Тетис“ и когато прелетя край мисионерите, се усмихна. После, като избра подходяща вълна, Ноелани бързо извъртя дъската и убеждавайки се, че е правилно насочена, се издигна на едно коляно. В мисионерската лодка Джон Уипъл прошепна на жена си:

— Сега тя ходи по водата.

И Ноелани наистина го направи.

Когато „Тетис“ отплава, Абнър и Джеруша с унило чувство за самота можаха да разгледат къщата, в която щяха да се трудят през следващите години. Ъглите й се поддържаха от здрави дървета, отсечени в планините, но стените и покривът бяха изплетени от тръстика. Подът бе застлан със ситни морски камъчета и панданови рогозки, които трябваше да метат с метли от папур, а прозорците бяха просто дупки, закрити с платно, донесено от Китай. Къщата им бе ниска и безформена колиба, която не бе разделена на стаи. Нямаше легло, нито столове или маса, нямаше долапи, но притежаваше две ценни приспособления: отзад, под криво клонесто дърво, имаше просторен ланай — покрита веранда, където щеше да протича животът на мисията, а отпред врата в холандски стил. Долната й половина можеше да се държи затворена, за да не влизат външни хора, а горната бе отворена, та да се виждат усмивките и да се чуват гласовете им.

В тази къща Абнър пренесе мебелите, които бе взел от Нова Англия: разклатено легло с въжена мрежа отдолу вместо дюшек, ръждясали сандъци, които щяха да им служат за долапи, малка кухненска маса с два стола и един люлеещ се стол. Дрехите, от които биха имали нужда в идващите години, щяха да получават само от благодетелни християни в Нова Англия — те щяха да изпращат употребявани дрехи до центъра на мисията в Хонолулу. Ако Джеруша искаше да замени износената си рокля с нова, някоя от мисионерките щеше да прерови останалите дрехи и да каже: „Тази рокля сигурно ще стане на Джеруша“. Но роклите никога не й бяха по мярка. Ако Абнър се нуждаеше от нов трион, за да измайстори някои дребни неща, с които да се улесни битът им, можеше само да се надява, че непознат далечен християнин ще му изпрати трион. Люлки за бебетата си Джеруша можеше да получи единствено чрез благотворителни дарения. Семейство Хейл нямаше никакви пари, никакъв доход, никаква издръжка извън общите запаси в Хонолулу. Дори да бяха смъртно болни, не можеха да си купят лекарства. Оставаше им вярата, че добри християни ще попълват малката им кутия за лекарства с каломел, разхлабителни билки и сода бикарбонат.

Понякога Джеруша си спомняше за своя хладен, чист дом в Уолпол, за дрешниците, пълни с рокли, колосвани от прислужници, за двата дома, които й бе обещавал капитан Рейфър Хоксуърт — един в Ню Бедфорд и втори на борда на неговия кораб. Естествено бе в такива мигове да изпада в отчаяние от тръстиковата колиба, в която се трудеше, но никога не допускаше съпругът й да открие какво чувства, а и писмата до близките й в Уолпол бяха неизменно жизнерадостни. В най-горещите дни, изпълнени с най-изнурителна работа, Джеруша очакваше да се свечери и тогава пишеше на майка си, на Чарити или на Мърси, като им разказваше за своите интересни приключения. Но на тях, макар да бяха от собственото й семейство, пишеше само за незначителни неща. Най-често тя изливаше пороя от по-дълбоки мисли, който бушуваше в нея, на сестрата на Абнър, Естър, въпреки че никога не бе я виждала. В едно от първите си писма й писа:

Любима сестро в Бога, мила Естър, тези дни ми е доста тъжно, защото понякога горещината е непоносима в Лахайна — това име, както разбрах, означава „безмилостно слънце“, а едва ли би могло да се намери по-подходящо название за този град. Последните седмици навярно бяха особено трудни, защото Малама постоянно настояваше да я уча, и макар че тя не може да се съсредоточава в урока за по-дълго от един час, щом загуби интерес, вика слугините си да я масажират, а докато трае масажът, ме кара да й разказвам приказки. Разказвах й за Дева Мария, за Естир и Рут, а когато за първи път й разказах как Рут напуснала дома си и отишла да живее в чужда земя, от очите ми покапаха сълзи. Малама забеляза това и ме разбра, затова нареди на масажистките да излязат и дойде при мене, потърка носа си в моя и каза: „Оценявам, че си дошла да живееш при нас в чужда земя“. И сега винаги когато иска да слуша приказка, настоява като дете да й разкажа отново за Рут, а щом стигна до чуждата земя, и двете плачем. Никога не ми е благодарила за нещо, което съм направила за нея, защото ме смята за една от прислужниците си, но аз я обикнах, а досега не съм виждала друга жена да възприема тъй бързо.

По някаква странна причина през последните дни изпитвам нужда да разговарям с теб, тъй като от всички хора в Америка, за които си спомням, чувствам, че твоят дух е най-близо до моя. Искам да ти кажа две неща, моя любима сестро в Бога. Преди всичко всеки ден ти благодаря, че ми написа онова писмо за брат си Абнър. С всеки изминал ден го виждам като все по-силен човек и по-предан служител на Бога. Той е внимателен, търпелив, смел и много мъдър. Да споделям тежестите, които той носи в тази чужда земя, решен да я възкреси, е за мене радост, каквато дори не бих могла да очаквам, докато бях в Америка. Всеки нов ден е ново предизвикателство. Всяка нощ е благословение за добрата работа — завършена или започната. В писмата си никога не съм ти говорила за любов, но мисля, че вече знам какво значи любов, и моето най-искрено желание е някой ден и ти да си намериш един добър християнин, достоен като твоя мил брат. Той вече по-малко куца, но масажирам мускулите му всяка вечер. По-точно, масажирах го доскоро, ала напоследък една много дебела хавайка, известна със своята опитност в ломиломи — лечебния масаж на островите — настоява тя да му прави масаж. И сега я чувам, грамадната жена с майчински обноски, която казва: „Идва прави ломиломи на малък мъж“. Много пъти съм й повтаряла, че трябва да говори за моя другар и водач в живота като за „макуа“, което значи отец, но тя отказва.

Другото, което искам да споделя с теб, е нарастващото ми чувство, че работя пряко по волята на Бога. Беше време, когато не бях сигурна дали съм призвана за мисионерска работа, ала като минават седмиците и виждам промените, които сме успели да извършим на тези острови, все повече се убеждавам, че съм намерила за себе си единствената дейност на земята, която може да ме задоволи. Всяко разсъмване ме радва, защото знам, че ми предстои работа. В пет часа сутринта, като погледна в нашия двор, виждам, че той е вече пълен с търпеливи, красиви кафяви лица. Готови са да стоят там цял ден с надежда, че ще ги уча да шият и ще им разказвам за Библията. Малама ми обещава, че след като я науча да чете и шие, ще мога да уча на четмо и писмо и нейните хора, но не е съгласна някой да усвои преди нея как става това. На едно обаче се съгласи. Разрешава на своите деца и на децата на други алии — знатните хавайци — да присъстват на следобедните й уроци и да слушат. Открих, че нейната красива дъщеря Ноелани схваща почти тъй бързо, както и самата Малама. Милият ми съпруг възлага големи надежди на Ноелани и смята, че тя ще е втората, която ще приеме християнството на този остров. Малама, разбира се, ще е първата. Скъпа Естър, можеш ли да си представиш огромното учудване, което се изписва по лицето на един езичник, когато се разсеят облаците на езическите злини и на неграмотността, за да може чистата светлина на Господа Бога да просветли неговите търсещи очи? Искам да ми повярваш, скъпа ми сестро, че намирам в работата си върховна радост, и макар това, което ще ти кажа сега, да прозвучи като светотатство, не мога да го доверя на другиго, освен на тебе, моята мила сестра. А то е, че когато чета Новия завет през тези вълнуващи и плодотворни дни, имам чувството, че не чета за Филимон и за коринтяните, а за Джеруша и за хавайците. Чувствам се редом с онези, които са се трудили за нашия Спасител, а не мога да споделя дори с обичния си съпруг голямата радост, която открих в нашата тръстикова колиба, заобиколена всеки ден от тъмноликите хора.

Твоя сестра в Бога,

Джеруша

Докато Джеруша учеше Малама, Абнър бе свободен да обикаля околността и един ден забеляза, че всички мъже и много от по-силните жени отсъстват от Лахайна, а защо — не можеше да разбере. Знатните хора, алиите, бяха тук, край големите тръстикови къщи на юг от кралската градина с таро, движеха се под дърветата или отиваха към брега, за да вземат своите дъски за сърфинг и да се понесат по вълните. Хубаво беше да си от алиите, чиято единствена работа бе да изяждат огромни кратуни храна, за да дебелеят, и да играят игри, за да са готови, ако започне война. Година след година алиите ставаха все по-едри и по-ловки в игрите в очакване на войни, каквито вече нямаше.

Но един от алиите отсъстваше — от няколко дни Келоло не бе посещавал мисионерите. Беше им изпратил храна и три дъски, от които Абнър бе направил рафтове за грубо скованите долапи, ала самият Келоло не бе се появявал, а това безпокоеше Абнър, тъй като само Келоло можеше да каже къде ще се построи черквата. Когато търпението му се бе почти изчерпало, той откри, че хаваецът е в края на града и копае дълбока и широка яма. Кеоки го нямаше, за да преведе на Абнър какво копае, а Келоло не можеше да каже друго, освен да повтаря „Тетис“, докато измерваше дълбочината на ямата с разперени ръце.

След малко озадаченият Абнър видя, че край брега се движи процесия от около две хиляди мъже и жени, от чието тътрене се вдигаше прах до небето. Надзираваха ги кралски помощници, а всички участници в процесията бяха натоварени с тежки трупи, нарязани на парчета от по два метра и прикрепени към гърбовете на носачите с въжета от лиани. Жълтеникавото дърво очевидно бе скъпоценно, защото, ако паднеше и най-малко парче, зорките надзиратели удряха невнимателния носач и заповядваха на жените, които вървяха отзад, да вдигнат изпуснатото. Носеха сандалово дърво, което нямаше равно на себе си по аромат, бе най-ценната стока за азиатските пазари, основа на хавайската търговия, цел на всички американци. То бе съкровището и проклятието на Хаваите.

Сандаловото дърво растеше дълбоко в горите, бе не по-високо от девет метра и имаше бледозелени листа. Преди години, когато стойността му не била известна, сандалови дървета растели и в низините, но всички леснодостъпни вече бяха изчезнали, изсекли ги алиите, за които те били капу. Келоло, за да събере два пъти колкото беше вместимостта на „Тетис“ и да изплати на капитан Джандърс кораба, бе изпратил слугите си високо в планините и по най-отдалечените краища на острова. Сега, когато тежко натоварените мъже се влачеха към ямата, Абнър разбра какво се върши. През първия ден след пристигането им, докато той бе учил Малама да пише, капитан Джандърс бе очертал яма, която да отговаря точно на големината на трюма, а когато я напълнеха два пъти със сандалово дърво, корабът щеше да принадлежи на Келоло.

Ценните трупи започнаха да се сипят в дълбоката яма, а няколко от хората на Келоло скочиха вътре и ги занареждаха едни до други, защото Джандърс им бе повторил много пъти: „Да няма празни места между дърветата! Да няма празни места!“. Абнър разбра, че всички слуги са били в планините няколко дни, затова се обезпокои, когато Келоло им нареди начаса да тръгнат отново към горите. Повика Кеоки и го предупреди:

— Баща ти не бива да изпраща хората си обратно веднага. Какво ще стане с лехите, засадени с таро? Кой ще лови риба?

— Хората са негови — обясни му Кеоки.

— Негови са — съгласи са Абнър. — Но ще бъде от полза за самия Келоло, ако им позволи да си починат.

— Когато един алии помирише сандалово дърво, загубва ума си и престава да мисли — отвърна Кеоки.

— Трябва да се видя с баща ти — настоя Абнър.

— Той няма да иска — опита се да го разубеди Кеоки. — Сега се интересува само от сандаловото дърво.

Въпреки това Абнър облече черния си редингот, сложи си високата шапка и най-хубавата вратовръзка — неизменната му униформа, когато предаваше думите Господни. В най-голямата горещина той се отправи на юг покрай кралския имот, мина край сенчестите дървета ку и големите тръстикови къщи на Малама и нейния съпруг брат. Чу как жена му Джеруша учи огромната Малама да пише букви, както ги пишат американците, но не обърна внимание, защото желаеше да види единствено Келоло. Намери го да играе сред пенестите вълни.

Вождът, като съгледа официалната униформа на Абнър и понеже не му се искаше да слуша лекции по това време, отказа да излезе от водата. Абнър трябваше внимателно да си избира път по песъчливия бряг и да крещи сред шума на вълните, които се плискаха пред него.

— Келоло! — извика той подобно на старозаветен пророк. — Ти наруши всичките си обещания към мене.

Имитирайки гласа на своя наставник, Кеоки повтори думите му.

— Кажи му да си отива! — изръмжа Келоло, като обливаше едрото си лице с вода и скачаше сред вълните с голямо удоволствие.

— Келоло! Не си определил земя за черквата.

— А-а, ще ти дам земя за черквата… в близките дни — изкрещя в отговор отдаденият на удоволствие благородник.

— Още днес! — настоя Абнър.

— Щом свърша със сандаловото дърво — обеща Келоло.

— Келоло, не е разумно да пращаш хората си пак в гората веднага.

Едрият мъж почеса гърба си с парче корал и избоботи:

— Сандаловото дърво се събира, когато можеш да го намериш!

— Грешно е да изискваш толкова много от твоите хора!

— Те са мои хора — упорстваше вождът. — Ще ходят, където ги пращам…

— Грешно е, Келоло, да се пренася сандалово дърво, когато няма кой да се погрижи за лехите с таро и за вировете с риба.

— Тарото ще си расте и само — намусено отвърна Келоло и се гмурна дълбоко, за да се избави от дразнещия го глас.

— Къде ще изплуваш? — попита Абнър.

— Ей там — посочи Кеоки и мисионерът затича по пясъка, като придържаше високата си шапка.

Когато вождът изплува над водата, Абнър стоеше пред него и го гледаше.

— Келоло, Бог казва, че трябва да уважаваме всички, които се трудят.

— Те са мои хора — повтори благородникът.

— И онази грамада — продължи Абнър — още не си я премахнал.

— Не пипай грамадата — предупреди го Келоло, но мисионерът бе възмутен от подобно държане, закуцука по пясъка към омразната му грамада на старите богове и се наведе, за да изхвърли камъните.

— Не! — провикна се Кеоки, ала Абнър не искаше да слуша и почна да запраща старите камъни в морето. Един цопна близо до Келоло, който нададе див вик, изскочи от водата и хукна по брега. Хвана куция дребен мисионер за черния редингот и го отхвърли настрана.

Изненадан от внезапното нападение, Абнър неуверено се изправи на крака и огледа голия гигант, който пазеше каменната грамада. Вдигна шапката, сложи я здраво на главата си и решително тръгна към купчината камъни.

— Келоло — каза той сериозно — това е място на злото. Ти не ми позволяваш да построя черква, но се държиш за вашите стари зли богове. Това е грешно. — И като насочи десния си показалец право към вожда, извика: — Това е хюуа!

Голият мъж, герой в битките, изпита желание да вдигне досадния дребен мъж и да го смаже, ала твърдото държане на Абнър го възпря. Двамата стояха под дървото ку и се гледаха в очите, докато накрая Келоло заговори примирително:

— Макуа Хейл, обещах ти земя за черква, но трябва да почакам, докато получа разрешение от краля, който е в Хонолулу.

— Ще разрушим ли това място на злото? — попита Абнър тихо.

— Не, макуа Хейл — решително отговори Келоло. — Това е моята черква, издигната по стария начин. Ще ти помогна да построиш твоята черква по нов начин.

— Когато стоя до тези камъни — тихо продължи Абнър — чувам гласовете на всички хора, принесени в жертва тук, Келоло. Това е лош спомен.

— Тук никога не е имало такъв храм, макуа Хейл — убедено възрази Келоло. — Това бе храм на любовта и закрилата. Не мога да се откажа от него.

Абнър бе достатъчно разумен, за да се подчини на такова решение, ала го направи по начин, който Келоло никога нямаше да забрави. Като взе един от камъните почтително, дребният мисионер го огледа и каза:

— Щом смяташ, че това е камък от храм на милосърдието, разбирам защо искаш да го запазиш. Но аз ще построя черква, която наистина ще бъде храм на милосърдието, и ти сам ще разбереш разликата. В твоя храм, Келоло, са имали право да идват само властните алии. В моя храм слабите и бедните ще намират милосърдие. А когато видиш милосърдието, което се излъчва от моя храм, повярвай ми, Келоло, ти сам ще изхвърлиш всичките камъни от тази грамада далече в морето.

Абнър тръгна към брега с цялата тържественост, която накуцването му позволяваше, и като стигна до водата, замахна с ръка назад и запрати камъка далече сред вълните. После, придърпвайки шапката си, се върна при Келоло и заяви:

— Ние ще построим моята черква.

Високият вожд удържа обещанието си. Загърнат в своята тапа, той се отправи под палещото слънце към един участък земя на север от двора на мисията и обяви:

— Тук можеш да построиш твоята черква.

— Тази земя не е достатъчна — възрази Абнър.

— Достатъчна е за един Бог.

— За вашите храмове е отделена повече земя.

— Но в тях има повече богове — обясни Келоло.

— Моят Бог е по-голям от всичките богове на Хаваите.

— Колко земя изисква той?

— Той иска ей толкова голяма черква — посочи Абнър пред изумения Келоло.

Но когато накрая отбелязаха границите, хаваецът се съгласи.

— Добре. Ще извикам нашите кахуни да определят как трябва да се построи черквата.

Абнър не схвана превода на Кеоки и попита:

— Какво иска да направи?

— Да извика кахуни — обясни Кеоки.

— За какво? — учуди се Абнър.

— Те решават къде трябва да бъде вратата и къде да седят хората — продължи обяснението си Кеоки.

Келоло, почувствал негодуванието на Абнър, побърза да се намеси:

— Не бива да строиш черква без разрешение от кахуните.

Абнър стоеше като замаян. Откакто бе пристигнал на Мауи, често се бе натъквал на объркващи противоречия. Малама и Келоло искрено желаеха християнството на своя остров. И двамата бяха давали красноречиви доказателства, че го приемат до голяма степен, но същевременно многократно бяха изтъквали, че не го възприемат като нова религия, като истина, която ще унижи старите обичаи и ще донесе спасение, а само като по-добра религия от тяхната. Веднъж Келоло бе разсъждавал на глас така: „Ако Исус Христос ви дава големи кораби с много платна, а Кейн ни дава само лодки кану, Исус Христос трябва да е много по-добър. Нека дойде при нас“. А Малама, на която винаги най-силно впечатление правеха писаните думи, бе поправила съпруга си: „Исус Христос не носи кораби. Той носи манна, която е скрита в черната кутия. — И бе посочила Библията. — Когато се научим да четем думите от кутията, ще знаем тайната на манната и ще бъдем по-силни“.

„Исус не носи нито кораби, нито книги — бе им обяснил търпеливо Абнър. — Той носи светлина, която сгрява душата.“

„Ще вземем и светлината“ — бе се съгласил Келоло, защото му бяха омръзнали димящите факли от свещниково дърво и бе видял, че лампите на белия човек с китова мас са много по-добри.

„Не говоря за такава светлина“ — бе започнал да обяснява Абнър, но понякога хавайците го отчайваха. Сега обаче той бе непреклонен:

— Никакъв кахуна, никакъв зъл езически жрец няма да казва как да построим Божията църква.

— Но жреците кахуни… — опита се да го убеди Келоло отново.

— Не! — изкрещя Абнър. — Вратата ще бъде тук. Там ще бъде камбанарията. — И той сложи големи камъни на определените от него места.

Когато приключи, Келоло започна да преценява бъдещата постройка. Погледна към хълмовете и зад тях, към планините. Огледа пътя на малкия поток и разстоянието до морето, но особено внимателно преценяваше възвишенията и падините на земята, сякаш тя се състоеше от човешки ръце, очакващи да получат постройката, която скоро щеше да лежи върху дланите им. Най-после поклати тъжно глава и каза:

— Кахуните няма да я харесат.

— Никакви кахуни няма да влизат в нея — студено заяви Абнър.

— Няма да пускаш вътре кахуните? — зяпна от изненада Келоло.

— То се знае. Това ще е черква за онези, които почитат Йехова и спазват неговите заповеди.

— Но кахуните искат да идват тук — възрази Келоло. — Те искат да разберат с каква сила твоят бог помага на хората да строят кораби и да правят лампи, които са по-хубави от нашите. В твоята черква няма да има по-добри хора от кахуните!

Абнър отново усети, че се замайва — дивата ирационалност на хавайците го слисваше и той обясни полека:

— Дошъл съм тук с Библията, за да премахна кахуните, техните богове и техните обичаи.

— Ама кахуните обичат Исус Христос — извика Келоло. — Той е толкова силен. Аз обичам Исус Христос!

— Но ти не си кахуна — пресече го Абнър.

Келоло бавно се изправи в целия си застрашителен ръст.

— Макуа Хейл, аз съм кахуна нуи. Моят баща беше кахуна нуи, и неговият баща — чак до Бора Бора.

Тази новина потресе Абнър, ала той почувства, че моментът е критичен и че не бива да се отрича от становището си.

— Не ме интересува дали твоят прапрадядо Бора Бора е бил кахуна…

— Бора Бора е остров — гордо заяви Келоло.

— Никога не съм го чувал.

Сега потресеният бе Келоло.

— В Бостън не си ли учил за… — Замълча, помисли един миг и сложи десния си крак върху камъка, който показваше къде ще бъде вратата на черквата на Абнър. — Макуа Хейл, сега е време, в което боговете се сменят. Такива времена са винаги трудни. Когато споря като кахуна, аз не браня старите хавайски богове. Те вече са победени от твоя бог. Всички знаем това. Но аз ти говоря като кахуна, който познава тази земя. Често съм разговарял с духовете на Лахайна и разбирам нашите хълмове. Макуа Хейл, имай ми вяра, когато ти казвам, че тази врата не е на добро място за тази земя.

— Вратата ще бъде тук — решително отсече Абнър.

Келоло тъжно погледна упорития човек, който разбираше толкова малко от черкви, но не продължи спора.

— Сега ще отведа моите хора при сандаловите дървета. След като отидем и се върнем три пъти, ще ги изпратя да построят твоята черква.

— Три пъти! Келоло, дотогава от насажденията ви в градините няма да остане нищо.

— Тези хора са мои — твърдо повтори високият вожд и още същата вечер отведе две хиляди души в планините.

* * *

На тринадесетия ден от пристигането на мисионерите в Лахайна Малама, Алии Нуи, накара прислужничките си да я облекат в новата рокля от китайска коприна, ушита от Джеруша Хейл. За първи път си сложи и обуща — тежки моряшки обуща с незавързани връзки — и покри разкошната си черна коса с широкопола сламена шапка от Цейлон. После заповяда на слугите много внимателно да разстелят нова тапа, а когато и това бе направено, легна по корем на пода, нареди да започнат да й веят с ветрило и постави пред себе си лист бяла хартия, мастилница и китайско паче перо.

— Сега ще пиша! — обяви тя и със спокойна, твърда ръка съчини следното писмо на хавайски до племенника си в Хонолулу:

„Крал Лихолихо. Моят съпруг Келоло работи много. Той ще купи кораб. Алоха. Малама.“

Като свърши с тази изтощителна работа, огромната жена въздъхна дълбоко и побутна писмото към Джеруша и Абнър. В този миг влязоха масажистките да й правят ломиломи. Малама се усмихна гордо от пода, когато Джеруша каза:

— Никога не съм виждала човек, който да се учи тъй бързо като Малама.

Кеоки преведе тези думи, а майка му спря да се усмихва, изблъска масажистките и заяви:

— Скоро ще напиша писмо до краля на Америка… на вашия език… и ще го напиша с всичките двайсет и шест букви.

— И ще го направи! — гордо потвърди Джеруша.

— Ти, дъщеричке — обърна се Малама към нея — ме учеше добре. Сега трябва да си идеш вкъщи и да си починеш. Занапред ще ме учи макуа Хейл. — Като отпрати Джеруша, тя легна пак по корем, опря брадичка на ръцете си, изгледа Абнър втренчено и заповяда: — Разкажи ми за твоя бог.

Абнър отдавна очакваше този свещен миг и се бе подготвил да й обясни търпеливо, стъпка по стъпка, своята религия. Когато почна да говори с помощта на Кеоки, почувства, че грамадната жена на пода няма търпение да научи всичко, което той знае, затова говореше много предпазливо, подбираше всяка дума, често се съветваше с Кеоки какъв е преводът на хавайски, защото знаеше, че ако привлече Малама на страната на Бога, незабавно ще спечели и целия остров Мауи.

— Бог е дух — поде той внимателно.

— Аз мога ли да го видя?

— Не, Малама.

Тя помисли малко и каза:

— Е, никога не съм видяла и бог Кейн. — После добави подозрително: — Но Келоло често е виждал своята Пеле, богинята на вулканите.

Абнър се бе зарекъл да не позволява на Малама да го отклонява. Не бе дошъл тук, за да оборва глупавите суеверия на Келоло. Бе дошъл да разкрие истинската вяра, а от опит знаеше, че ако се захванат с боговете на Келоло, може да затъне в неуместни спорове.

— Бог е дух, Малама — повтори той — но Бог е създал всичко.

— Той ли е създал небето?

Абнър не бе се сблъсквал с този проблем, ала отговори без колебание:

— Да.

— Къде е небето?

Абнър щеше да каже, че това е в ума на Бога, но избра по-прост отговор и каза:

— Там горе.

— Сигурен ли си в сърцето си, макуа Хейл, че твоят бог е по-мощен от Кейн?

— Не мога да ги сравнявам, Малама. И не мога да ти обясня Бога, ако настояваш да ги сравняваме. И не го наричай мой Бог. Той е върховен.

Това прозвуча убедително за Малама, защото се бе уверила в по-висшата сила на белия човек и инстинктивно разбираше, че и неговият бог трябва да е по-висш. Затова се зарадва, че Абнър го потвърди. Върху този принцип тя бе готова да приеме учението му напълно.

— Бог е всесилен — прошепна Малама. — Защо тогава изпрати шарката на моряците да зарази нашите момичета? Защо кара толкова много хавайци да умират напоследък?

— Бог разрешава греха, защото, макар той да е всемогъщ, грехът е изпитание за хората и ги доказва в очите на Бога. — Абнър замълча, а Малама направи знак на един от многобройните си слуги да пази и мисионера от мухите. Той веднага усети меки пера да се докосват до врата и челото му. Макар да й бе признателен за вниманието, Абнър съзна, че Малама бе дала това нареждане нарочно, за да го прекъсне, та тя да може да размисли. Затова побърза да добави, като гледаше право в главатарката: — Ако продължаваш да живееш в грях, не би могъл да познаеш Бога. — Направи драматична пауза, доближи лицето си до нейното и произнесе следващите думи с особена сила, за да подготви почвата за великото решение, което по-късно щеше да стане неизбежно: — Малама, за да докажеш, че си познала Бог, трябва да се откажеш от греха.

— Възможно ли е самата Алии Нуи да е греховна? — попита Малама, защото според нейната религия делата на алиите бяха дела на боговете.

Но сега й предстоеше да разбере, че в новата религия на Абнър Хейл отговорът на този въпрос е съвсем различен. Като насочи показалец към легналата на пода жена, той заяви твърдо:

— Всички хора на земята са грешни. Ние живеем в грях. Цялото ни същество е просмукано от поквара. — Замълча, после коленичи, за да бъде по-близо до Алии Нуи, и добави: — И тъй като кралете имат по-голяма власт, техният грях е още по-голям. Алии Нуи е най-властната жена на Мауи. Затова нейният грях е по-голям, Малама — извика мисионерът с печалния и отчаян глас на Калвин. — Всички ние сме затънали в грях.

В една от близките колиби проплака дете и Малама попита:

— И това бебе ли е потънало в грях?

— От мига, в който това дете се е родило… Не, Малама, от мига на зачеването му то е било потопено в грях. Било е удавено в смъртна поквара, ужасна, вечна, непреодолима. Това дете е напълно покварено.

Малама помисли върху тези думи и предпазливо попита:

— Но ако твоят бог е всесилен… — Спря, защото бе готова да приеме предишния отговор на Абнър, и продължи мисълта си на глас: — Бог е създал греха, за да ни изпита.

Абнър се усмихна за първи път.

— Да. Ти правилно си разбрала.

— Но какво ще стане, макуа Хейл, ако това бебе не бъде спасено от греха?

— Ще бъде хвърлено във вечен огън.

— Какво ще стане с мене, макуа Хейл, ако не бъда спасена от греха?

— Ще бъдеш хвърлена във вечния огън.

В тръстиковата къща настъпи мълчание. Малама промени позата си върху постелката от тапа. Извърна се на дясната си страна, подпря челюст с дясната ръка и направи знак на Абнър да седне на пода до нея.

— Какъв е този огън? — попита тя тихо.

— Пламъците му се вият около краката ти. Изгарят очите ти. Изпълват ноздрите ти. Огънят гори непрестанно, но ти постоянно се възраждаш, за да можеш отново да гориш. Болките са ужасни, невъобразими. Те…

Малама го прекъсна с отпаднал глас:

— Веднъж отидох с Камехамеха до ръба на потока от горяща лава, където той принесе в жертва косата си, за да умилостиви Пеле. Вечният огън по-страшен ли е?

— Малама, той е много по-страшен.

— А всичките добри хавайци, които са умрели, преди ти да дойдеш тук, макуа Хейл? Те във вечния огън ли живеят?

— Те са умрели в грях, Малама. И сега живеят в този огън.

Грамадната жена остана със зяпнала уста и отпусна глава на постелката от тапа. Мина известно време, преди да попита:

— Моят добър чичо, Киауи-Маухили, той в огъня ли е?

— Да, Малама, там е.

— Завинаги ли?

— Завинаги.

— А моят съпруг Камехамеха?

— Той е в огъня завинаги.

— И това бебе, ако умре тази нощ?

— Ще живее завинаги в огъня.

— А моят съпруг Келоло, който се кълне, че никога няма да приеме твоята религия?

— Завинаги ще живее в огъня.

— И никога вече няма да го видя?

— Никога.

Безпощадността на тази доктрина потресе Малама и тя за първи път осъзна напълно ужасната мощ на новия бог, защо последователите му побеждаваха във войните и защо са могли да открият оръдията, които помитаха цели племенни села. Малама зарида и захълца: „Оуе! Оуе!“ като си мислеше за своя добър чичо и за великия крал, които сега страдаха сред вечния огън. Слугите донесоха мокри кърпи, за да я успокоят, но тя ги отблъсна, продължи да плаче и да удря огромната си гръд. Накрая попита:

— Ние, които сме още живи, можем ли да бъде спасени?

Този въпрос някога бе тревожил Абнър силно — могат ли всички да бъдат спасени? Сега бе изумен, че го чува така ясно изразен от устата на една езичница, защото той бе крайъгълният камък на неговата религия.

— Не, Малама — отвърна мисионерът. — Мнозина са предопределени от Бога да горят във вечния огън на ада.

— Искаш да кажеш, че са осъдени още преди да се родят?

— Да.

— И за тях няма никаква надежда?

— Те са обречени да живеят със злото и когато умрат, да горят в огъня на ада.

— Оо! Оо! — плачеше Малама. — Искаш да кажеш, че това малко детенце…

— Може би.

— И дори аз, Алии Нуи?

— Може би.

Тази ужасна идея порази Малама с особена сила. Лотария на живот и на смърт… Един бог се прицелва с малки камъчета в дупка сред скалите… но понякога не я улучва. Ала ако богът е желаел, могъл е да улучи. Той е всесилен с камъчетата.

Абнър отново подхвана:

— Трябва да призная, Малама, че всички, които затъват в злото, го правят по свещената воля на Бога и че някои хора от рождението си са обречени да горят във вечния огън, та чрез тяхното унищожение да се слави името Господне в небесата. Признавам, че това предопределение е ужасно, но никой не може да отрече, че Бог е предвидил всичко за всички човеци, преди да ги създаде. Ние живеем по негова божествена воля.

— Аз как мога да се спася? — попита Малама сломена.

Сега лицето на Абнър засия, неговото духовно просветление се предаде и на плачещата жена. Тя започна да усеща, че в тръстиковата къща нахлува утеха, която щеше да остане завинаги.

— Когато Бог е обрекъл всички хора — заговори Абнър уверено — Неговото велико милосърдие го е подтикнало да ни изпрати своя единствен син, Исус Христос, и само той е в състояние да ни спаси, Малама. Исус Христос може да влезе в тази къща, да те хване за ръката и да те отведе при хладни води. Исус Христос може да ни спаси.

— Исус ще спаси ли и мене? — с надежда попита Малама.

— Ще те спаси! — извика радостно Абнър и стисна огромните й длани в своите. — Малама, Исус Христос ще влезе в тази стая и ще те спаси.

— Какво да направя, за да бъда спасена?

— Изискват се две неща, Малама. Първото е лесно. Второто е трудно.

— Кое е лесното?

— Трябва да паднеш на колене пред Бога и да признаеш, че си напълно покварена, че живееш в грях и че за тебе няма надежда.

— Всичко това ли трябва да призная?

— Ако не го сториш, никога няма да бъдеш спасена. — Дребничкият мисионер отново се превърна в строг учител, пусна ръцете на Малама, отдръпна се и я посочи с пръст. — И не само трябва да изречеш тези думи. Трябва да повярваш в тях. Ти си покварена, Малама. Ти си грешна, грешна, грешна.

— А какво е второто изискване?

— Трябва да се потрудиш, за да намериш Божията благодат.

— Не знам какво е благодат, макуа Хейл.

— След като честно си признаеш, че си покварена, и се молиш за Божията светлина, някой ден тя ще те огрее.

— Ще я позная ли?

— Ще я познаеш.

— И когато намеря тази… Каква беше думата, Кеоки?

Синът й още веднъж обясни, а тя го попита:

— Ти намерил ли си тази благодат?

— Да, мамо.

— Къде?

— На плочника пред Йейлския колеж.

— Тя като светлина ли беше, както казва макуа Хейл?

— Беше… сякаш небесата се разтвориха — увери я Кеоки.

— Аз ще намеря ли благодат?

— Никой не може да ти каже със сигурност, мамо, но аз смятам, че ще я намериш, защото си добра жена.

Малама помисли върху това, после се обърна към Абнър:

— Какви неща съм правила, които са греховни?

За миг Абнър реши, че сега е моментът да изобличи греховните дела на Алии Нуи, ала разумът му надви и той се задоволи да каже:

— Малама, ти се научи да пишеш само за трийсет дни. Това беше чудо. Затова си мисля, че можеш да постигнеш и по-голямо чудо, което те очаква.

Малама обичаше похвалите, с които бе обсипвана от първите си дни като Алии Нуи, и попита с изопнато лице:

— Какво трябва да направя?

— Искаш ли да се разходиш с мене?

— Къде?

— По твоята земя… земята, която ти управляваш.

Малама, въодушевена от успеха си в учението, се съгласи и пожела да приготвят кануто й. Но тъй като всички яки мъже бяха в планините за сандалово дърво, нямаше кой да го носи и Абнър зададе първия си тревожен въпрос:

— Защо позволяваш твоите работници да се трудят като роби в планините?

— Те търсят сандалово дърво — обясни Малама.

— За какво?

— За кораба на Келоло.

— За един кораб заслужава ли си да се унищожи такъв красив остров?

— Какво искаш да кажеш, макуа Хейл?

— Искам да направиш една обиколка с мене, Малама, и да видиш каква страшна цена плаща Лахайна за сандаловото дърво, което Келоло търси в планините.

И така, Малама извика своите придворни и се образува една процесия, която след време щеше да промени историята на Хаваите. Ниският мисионер куцукаше отпред, придружен от снажния Кеоки. Зад тях вървеше грамадната Малама, облечена в синьо-червената си рокля. От дясната й страна се движеше личната й прислужничка Калани-капуаи-кала-нинуи, която бе висока само метър и половина, но тежеше около сто килограма; от лявата й страна пухтеше Маноно-кауа-капу-кулани, на ръст метър и шестдесет и пет и с тегло над сто и двадесет килограма. Една до друга трите знатни жени изпълваха цялата ширина на пътя. Абнър започна своята проповед в движение.

— Да се сдобиеш с кораб сега, Малама, е просто суета. Погледни стените на рибния вир. Те се рушат.

— Какво от това? — попита Малама.

— Ако рибата избяга, хората ще гладуват.

— Когато мъжете се върнат… със сандалово дърво…

— Рибата вече няма да е тук — тъжно отвърна Абнър. — Малама, ние с тебе ще поправим рибния вир.

Той навлезе в калта и призова Малама да го последва. Тя бързо разбра каква е мисълта му и нареди и на придворните си да помагат. Трите огромни жени нагазиха в рибния вир, вдигнаха полите на новите си рокли и ги мушнаха между краката си подобно на гигантски пелени. Като се смееха и си подхвърляха неприлични закачки, които Абнър не разбираше — помежду си те го наричаха „малката бяла хлебарка“ — знатните жени запушиха дупките в стените на вира. Тогава Абнър предаде първия си урок:

— Една мъдра Алии Нуи заповядва рибните вирове да се наглеждат и поддържат.

Малко по-нататък той посочи изгоряла до основи тръстикова къща.

— Четирима души умряха там, Малама. Една мъдра Алии Нуи ще забрани употребата на тютюн.

— Но хората обичат да пушат — възрази Малама.

— И затова ги оставяш да изгорят живи. Откакто съм дошъл в Лахайна, шестима от твоите хора са загинали при пожар. Една мъдра Алии Нуи…

— Къде ме водиш? — прекъсна го Малама.

— До едно място малко по-нагоре, под дърветата ку.

Не след дълго Абнър и жените спряха до малък правоъгълник прясно разкопана земя и Малама веднага се сети какво представлява това място. Предпочиташе да не говори за него, но Абнър се обади:

— Тук, Малама, е заровено едно бебе, момиченце.

— Собствената му майка го е сложила тук.

— Да.

— Живо.

— Разбирам, макуа Хейл.

— И детето е било още живо, когато майката го е затрупала с пръст и я е отъпквала с краката си, докато малкото момиченце…

— Моля те, макуа Хейл. Моля те!

— Една мъдра Алии Нуи, която търси Божията благодат, ще забрани да се извършват такива злини.

Малама не продума и процесията продължи нататък, докато стигнаха до мястото, където трима моряци купуваха уиски от един англичанин, а по ръцете на моряците висяха четирите хубави момичета, които баща им бе откарал на „Тетис“ при пристигането на кораба.

— Тези момичета скоро ще умрат от моряшката шарка — скръбно промълви Абнър. — Една мъдра Алии Нуи ще забрани да се пие уиски и няма да допуска момичета на корабите.

Минаха покрай градината с таро, потънала в бурени, и край малкия кей, където бали със стоки от Китай стояха под слънцето и дъжда. В рибарските лодки нямаше мъже. Когато обиколката най-сетне привърши, мисионерът посочи каменната грамада в самия преден двор на Малама.

— Ти даваш подслон на злите стари богове дори пред вратата си.

— Това е храмът на Келоло — каза тя. — Той не вреди на никого.

Като чу името на отсъстващия вожд, Абнър разбра, че е дошъл върховният момент, към който се бе стремил. Поиска от Малама да отпрати придворните си, а когато те се отдалечиха, заведе огромната главатарка до равно място под дърветата ку. Щом тримата се настаниха удобно, започна:

— Изведох те на тази разходка, Малама, за да ти покажа, че когато Бог определя една жена за своя Алии Нуи, той има някаква причина. Той ти дава голяма власт, за да можеш да извършиш големи добрини. От тебе се очаква повече, отколкото от обикновените хора.

Това прозвуча на Малама съвсем разумно, тъй като принципите на старата религия не бяха много по-различни… само се тълкуваха по друг начин. Ако един мъж беше алии, очакваше се от него да умре в битка. Жената алии трябваше да изглежда благородна и да яде извънредно много, за да стане още по-едра. Всички религии имаха някакви изисквания, но Малама не бе подготвена за онова, което дребният мисионер се готвеше да й предложи.

— Никога няма да постигнеш Божията благодат, Малама — произнесе той бавно — докато извършваш един от най-тежките грехове в човешката история.

— Какъв е той?

Абнър се поколеба. Въпросът, който възнамеряваше да разисква, му бе така неприятен, че той се изправи, отдалечи се на няколко стъпки и насочи пръст към Алии Нуи.

— Ти живееш със собствения си брат като със съпруг. Трябва да отпратиш Келоло.

Малама бе потресена.

— Келоло… той…

— Той трябва да си отиде.

— Но той е любимият ми съпруг — запротестира тя.

— Такава връзка е греховна… Библията я забранява.

При това известие лицето на Малама се озари от добродушно разбиране.

— Искаш да кажеш, че е капу! — живо възкликна тя.

— Не е капу — опита се да уточни Абнър. — Забранено е от Божиите закони.

— Тъкмо това значи капу — обясни му търпеливо Малама. — Сега разбирам. Всички богове имат капу. Не бива да ядеш тази риба, тя е капу. Не бива да спиш с жена по време на месечното й неразположение, това е капу. Не бива…

— Малама! — извиси глас Абнър. — Да се омъжиш за брат си не е капу! Не е някакво празно суеверие. Това е запрещение от Бога!

— Знам, знам. Не е малко капу, като например някоя риба, а голямо, като това, че не бива да влизаш в храм, ако си нечист. Всички богове имат големи и малки капу. Значи Келоло е голямо капу и трябва да си отиде. Разбирам.

— Не разбираш — настоя отново Абнър, но Малама бе тъй доволна, че е схванала поне тази заповед на новия бог, та веднага пристъпи към действие и повика високо придворните си.

— Келоло вече няма да живее в тази къща! Ще живее в онази! — И посочи друга, на около шест метра от досегашното му жилище. След като бе приложила закона, тя се усмихна на Абнър.

— Това не е достатъчно, Малама. Той трябва да се премести вън от този имот.

Сега тя каза нещо на Кеоки, което той се срамуваше да преведе, но Абнър настоя и Кеоки, изчервен до ушите, обясни:

— Майка ми твърди, че вече от години не спи с останалите си четирима съпрузи и не бива да се тревожиш, че ще… — Кеоки спря, защото се затрудняваше да намери подходящи думи. — Както и да е, тя каза, че Келоло е добър човек, и се надява, че той ще може да живее в същия двор.

Абнър гневно удари крак в земята и изкрещя:

— Не! Това е голяма злина. Обясни й, че е най-голямото капу… Чакай, не употребявай тази дума! Кажи й просто, че Господ — Бог иска изрично Келоло да се премести вън от този двор.

Малама се разплака и заповтаря, че Келоло й е нещо повече от съпруг или брат, че той… Но Абнър я пресече и направо заяви:

— Ако той не се изнесе оттук, Малама, ти никога няма да можеш да се присъединиш към нашата църква.

Тя не схвана това и попита:

— Няма да ме пускате в голямата нова черква, която Келоло ще построи?

— Ще можеш да влизаш в нея — тихо отвърна Абнър. — И най-големият грешник ще може да влезе и да слуша. Ще можеш и да пееш. Но никога не ще можеш да се присъединиш към църквата… както е направил Кеоки.

Малама обмисля дълго думите му и заключи весело:

— Много добре. Ще пея и ще си запазя Келоло.

— А когато умреш, ще гориш в ада за вечни времена — напомни й Абнър.

Малама усети, че е притисната в ъгъла, и със сълзи на очи се обърна към Кеоки, като използваше хитро думите, за да не може Абнър да я разбере.

— Не искам да горя в ада, затова ти трябва да построиш за Келоло една малка къща вън от моя двор, но ще метеш пътеката добре, за да няма по нея листа. През нощта той ще може да идва на пръсти до моята стая и Бог няма да го чуе. — После на висок глас обяви: — Макуа Хейл, аз ще напиша ново писмо.

Когато отново бе легнала по корем на пода на своя дворец, тя скъса първото си писмо, натопи перото и написа:

„Крал Лихолихо. Казах на Келоло, че трябва да спи отвън. Той ще купува кораб. Мисля, че това е глупаво. Твоя леля, Малама.“

Подаде писмото на Абнър и след като той го прочете, му заяви:

— Утре, и вдругиден, и деня след него искам да идваш тук и да ми говориш за моите задължения като Алии Нуи. След една луна ще намеря Божията благодат.

— Не може да стане по този начин, Малама.

— А кога ще я намеря?

— Може би никога.

— Ще я намеря! — кресна грамадната жена. — Ти ще дойдеш тук утре и ще ме научиш как да я намеря.

— Не мога да направя това, Малама — решително възрази Абнър.

— Ти… ще го… направиш! — заплаши тя.

— Никой не може да намери благодат за другиго — упорстваше Абнър.

Малама скочи на крака с невероятна подвижност и разтърси раменете на слабичкия си учител.

— Как ще намеря благодат? — желаеше да научи тя на мига.

— Наистина ли искаш да знаеш това, Малама?

— Да — отвърна и го раздруса, като че бе дете. — Кажи ми!

— Падни на колене! — заповяда Абнър и сам коленичи, за да й покаже как да се моли.

— Какво да правя сега? — прошепна тя и обърна към него големите си очи.

— Затвори очи. Направи храм с ръцете си и кажи: „Исусе Христе, повелителю мой, научи ме да бъда смирена и да те обичам“.

— Какво значи смирена? — прошепна Малама.

— Значи, че и най-великата Алии Нуи на Мауи не стои по-високо от човека, който лови риба в рибния вир.

— Искаш да кажеш, че и робите…

— Малама — заговори Абнър с леден глас, развълнуван от собственото си разбиране на Божиите закони — струва ми се, че точно сега и последният роб, който влачи сандалово дърво от гората, по-лесно ще намери Божията благодат от тебе.

— Защо? — умолително питаше коленичилата жена.

— Защото той може да открие Бога всеки миг, тъй като има смирен дух. Но ти си горделива и обичаш да спориш, не желаеш да се смириш пред Господа.

— И ти си горделив, макуа Хейл. Ти смиряваш ли се пред Бога?

— Ако той ми каже утре да навляза сред вълните, докато ме потопят, ще го направя. Аз живея заради Бога. Аз служа на Бога. Бог е моята светлина и моето спасение.

— Разбирам — отвърна Алии Нуи. — Ще се моля за смирение.

Когато Абнър си тръгна, тя още стоеше на колене, а ръцете й образуваха черковна камбанария.

През следващите няколко дни Абнър не се срещна с Малама, защото в Лахайна избухнаха сериозни безредици, а тъй като Келоло и мъжете отсъстваха, Абнър бе останал сам да се бори срещу тях. Бедите започнаха, когато три китоловни кораба, дошли от океана отвъд Япония, изсипаха повече от осемдесет свои моряци на брега, за да прекарат там дълго отлаганата им отпуска. Първото място, което те посетиха, беше кръчмата на Мърфи, а оттам се пръснаха из цяла Лахайна, като се биеха, гуляеха и накрая почнаха да убиват. Окуражени от липсата на полиция, която да ги възпре, те се събираха на групи и нападаха домовете на хавайци, търсеха момичета и ги влачеха към каютите си, без да се интересуват дали са от тези, които обичат да посещават корабите. Така голям брой верни съпруги, чиито мъже участваха в експедицията за сандалово дърво, бяха изнасилени.

Накрая Абнър Хейл облече черния си редингот, сложи най-хубавата си вратовръзка и високата касторена шапка, за да се отправи към кея.

— Откарайте ме до китоловните кораби! — заповяда той на скучаещите старци, които се мотаеха по брега.

Ала когато стигна до първия кораб, откри, че капитана го няма; във втория кораб капитанът се бе заключил в каютата си с момиче и не желаеше да разговаря с мисионера, само го изруга през вратата. В третия кораб Абнър намери капитана да пие уиски и му каза:

— Твоите хора безчинстват в Лахайна.

— Че аз затова съм ги довел тук — отвърна капитанът.

— Те изнасилват жените ни, капитане.

— Винаги постъпват така в Лахайна. На жените им е приятно.

— Снощи стана убийство — продължи Абнър.

— Заловете убиеца и аз ще го обеся.

— Но той може да е от твоите хора.

— Възможно е. Осем от моите хора си заслужават да бъдат обесени. Ще ми се да видя как се люлеят краката им.

— Капитане, не чувстваш ли никаква отговорност за това, което става на брега?

— Слушай, преподобни — уморено промърмори капитанът. — И аз бях на брега през последните две нощи. Ако не съм там и сега, то е, защото съм твърде стар… искам да кажа, за да изкарам три нощи поред.

Откъм брега долетя силен вик и една от тръстиковите колиби се обви в пламъци. От капитанската каюта Абнър видя пожара, стори му се, че е близо до неговия дом, и се уплаши да не би Джеруша да е в опасност. Насочи пръст към капитана и го заплаши:

— Капитан Джаксън на кораба „Бюгъл“ от Салем, ще пиша до твоята църква и ще осведомя твоя свещеник как един от неговите енориаши се държи в Лахайна.

— За бога! — изкрещя капитанът и избута чашата си с грог. — Ако споменеш името ми в писмото си… — Нахвърли се върху Абнър, но беше пиян и не го улучи, тежкото му тяло се блъсна в стената.

— Не можеш да бъдеш двама души, капитане — сериозно го предупреди Абнър. — Звяр в Лахайна и светец в Салем. Трябва да спреш безчинствата.

— Ще ти извия мръсното, тънко пилешко вратле! — извика капитанът и пак се насочи към мисионера, за когото не бе трудно да избегне нападението. — Слизай от този кораб! Лахайна беше хубаво пристанище, преди ти да дойдеш тук!

На брега пламна и втора къща, а когато излезе на палубата, Абнър видя как четирима моряци гонят едно момиче, което бяха довлекли тук, за да се забавляват.

— Нека Бог им прости! — помоли се той. — Но с такива капитани…

Спусна се в кануто и се върна на брега, решен да защити поне Джеруша, защото се боеше, че тези насилия могат да смутят бременността й. Но преди да стигне до нея, се натъкна на ново безчинство, което бе разтревожило дори скучаещите на брега безделници. Трима едри моряци се бяха вмъкнали в задния двор на Малама и бяха открили младата й дъщеря Ноелани, а сега я влачеха по прашните улици и диреха удобно място, където да я изнасилят. Тя крещеше на хавайски, а моряците псуваха на английски.

Неколцина стари хавайци, които бяха твърде слаби, за да участват в търсенето на сандалово дърво, се оказаха верни на своите алии и се мъчеха да спрат изнасилвачите, но бяха отблъснати с присмех. В защита на моряците би могло да се изтъкне единствено, че те не можеха да различат обикновените момичета, с които бе прието да се държат така, от момиче, принадлежащо към рода на алиите, нападението над което бе светотатство. И други старци се опитаха да се намесят, ала и те бяха съборени на земята с безмилостни удари по челюстите, а пияните моряци продължиха да влачат пленницата си.

В този миг, накуцвайки, се появи Абнър Хейл. Като придържаше цилиндъра си, той насочи дясната си ръка към лицата на моряците и изкрещя:

— Пуснете това момиче!

— Махай се, дребосък! — предупредиха го моряците.

— Аз съм Божи служител! — извика в отговор Абнър.

Като чуха това, двамина от моряците спряха, но третият се приближи до мисионера и се изсмя:

— В Лахайна няма бог.

Абнър, чието тегло бе едва наполовина от това на моряка, инстинктивно му удари една плесница и сериозно каза:

— Бог те наблюдава!

Зашлевеният моряк бързо се приготви за ответен удар, ала другите двама пуснаха момичето и хванаха ръцете на приятеля си. Когато обаче видяха, че красивата Ноелани побягна, най-прекрасното момиче, което им бе падало досега, те се вбесиха и се нахвърлиха да удрят, да блъскат и да ритат Абнър. Той бе спасен от самата Малама, защото великата алии бе видяла отвличането на дъщеря си и бе последвала похитителите заедно с мъжете и жените, с които разполагаше.

— Това е кралицата! — извика един от моряците и докато Малама настъпваше към мястото на боя, те пуснаха Абнър и хукнаха, псувайки, да съберат другарите си. Скоро повече от четиридесет моряци, почти всичките пияни, изпълниха прашната улица, обсипвайки мисионера и жените, които го бранеха, с обидни думи и закани.

— Ела тук, страхливецо! — предизвикваха те Абнър, но щом се обадеше някой особено як нахал, Малама заставаше храбро пред него и го проклинаше на хавайски. След известно време моряците се разпръснаха. Абнър ужасен видя, че скрити в сенките, двама корабни капитани бяха наблюдавали с одобрение непристойната сцена.

— Какви са тези хора? — чудеше се той, а когато тълпата се оттегли към кръчмата на Мърфи и Малама започна да почиства раните му, Абнър тихо й каза на своя развален хавайски: — Виждаш ли какво става, когато мъжете са за сандалово дърво?

— Виждам — отвърна тя. — Ще изпратя жените зад хълмовете.

Тази нощ бе нощ на ужаса. Тъй като моряците, подтиквани от капитаните си, напразно търсеха момичета, те заобиколиха дома на Абнър и до полунощ го обсипваха с мръсни ругатни. След това изгориха още една къща и най-после намериха три момичета, които завлякоха на корабите. В два часа сутринта, когато безчинствата бяха на върха си, Абнър каза на Джеруша:

— Ще оставя тук, при теб, Кеоки и жените. Аз отивам да говоря с Пупали.

И по един заден път мисионерът се промъкна до дома на Пупали, собственика на кану, който ревностно откарваше жена си и четирите им дъщери до китоловните кораби. В къщата му, на тъмно, Абнър седна на пода редом с него и на развален хавайски го попита:

— Защо водиш собствените си дъщери при тези лоши мъже?

— Те ми дават платове, а понякога дори и тютюн — обясни бащата.

— Не разбираш ли, че някой ден дъщерите ти може да умрат от моряшката болест?

— Всеки умира някой ден — разсъждаваше Пупали.

— Но струва ли си да умрат заради малко пари?

— Мъжете обичат момичета.

— Не те ли е срам да продаваш на моряците собствената си жена?

— Сестра й се грижи за мене — доволен съобщи Пупали.

— Гордееш ли се, когато моряците подпалват къщите ви? — продължаваше Абнър.

— Те никога не ще подпалят моята къща — отвърна Пупали.

— На колко години е най-красивата ти дъщеря, Пупали?

Абнър усети как бащата затаява дъх от гордост.

— Илики? Тя се роди в годината, когато Кеопуолани се разболя.

— Значи е на четиринайсет години. А вече може да е смъртно болна!

— Че какво очакваш? Нали е жена!

Изненадващо и за себе си, по внезапно хрумване, Абнър каза:

— Искам да я дадеш на мене, Пупали.

Най-сетне ставаше нещо, което грубият възрастен мъж можеше да разбере. Усмихна се похотливо и прошепна:

— Илики ще ти доставя удоволствие. Всички мъже я харесват. Колко даваш за нея?

— Аз ще я заведа при Бога — поправи го Абнър.

— Знам, но колко ще дадеш на мен? — настоя Пупали.

— Ще я обличам, ще я храня и ще се отнасям с нея като с моя дъщеря — обясни му Абнър.

— Искаш да кажеш, че няма да… — поклати учудено глава Пупали. — Е, макуа Хейл, ти трябва да си много добър човек.

Когато се разсъмна, след едва затихналите безредици, Абнър откри своето училище за хавайски момичета. Първата му ученичка бе най-красивата дъщеря на Пупали, Илики; тя дойде само с една тънка препаска около бедрата си и със сребърна верижка около шията, на която се поклащаше зъб от кит, украсен с майсторски издълбан текст:

Обичай истината свята,

е добродетелта е щастието на земята.

Другите семейства от острова скоро забелязаха какво преимущество е за Лупали, че дъщеря му е в мисионерския дом и може да разказва за странните неща, които стават там. Те също предложиха на Абнър своите дъщери, а Лупали, за да не загуби напълно предимството си, записа и останалите си три дъщери в училището. А когато в пристанището пристигна следващият китоловен кораб, положението бе коренно различно. По-рано моряците учеха момичетата на разврат в опушените корабни каюти. Сега Джеруша ги учеше да готвят и да пеят химни в градината на мисията, а най-способната й ученичка бе Илики, Ий-лий-кий — Свеж лъх от океана.

* * *

Абнър не бе в мисията, за да поздрави Илики в августовския следобед, когато тя за първи път написа своето име и го занесе гордо на баща си.

Същия ден сутринта в Лахайна бе пристигнал изтощен вестоносец. Беше тичал през планината, чак от другия край на острова, и разказа такава странна история, че Абнър повика Кеоки, за да я разбере по-добре.

— Вярно е! — потвърди Кеоки. — Ейбрахам и Урания Хюлет за извървели целия път от Хана, в противоположния край на Мауи.

— Защо не са пътували с кану? — озадачи се Абнър.

Кеоки бързо разпита запъхтяния вестоносец и погледна смутено, като чу обяснението му.

— Просто да не повярваш — промърмори Кеоки. — Ейбрахам и Урания тръгнали вчера в четири часа сутринта с двойно кану, но в шест часа се появили грамадни вълни, които разбили кануто, и Ейбрахам едва извел жена си до брега. После извървели петдесет километра до Уайлуку, където са сега.

— Аз смятах, че този път не може да се измине от жена — учуди се Абнър.

— Така е. Най-лошият път на Мауи. Но Урания трябвало да го измине, защото другия месец очаква да роди и са искали да бъдат при тебе.

— Какво мога аз… — започна Абнър изумен.

— Боят се, че тя умира — каза вестоносецът.

— Ако умира… — Абнър се изпоти от притеснение. — А как е стигнала до Уайлуку?

С думи и жестове вестоносецът обясни:

— Гребците от разбитото кану прекарали под мишниците й лиани и я изтеглили нагоре през деретата. После, когато трябвало да се спуснат надолу от другата страна, грабнали лианите…

Преди вестоносецът да свърши разказа си, Абнър коленичи на земята и вдигна молитвено ръце. Представяше си как изминава този дълъг път изплашената и измъчена Урания и започна да се моли:

— Мили отче в небесата, спаси твоята служителка, сестра Урания. Спаси я в тези часове на голяма уплаха.

Вестоносецът го прекъсна:

— Ейбрахам Хюлет каза, че трябва да вземеш книгата и да му помогнеш.

— Книгата? — извика Абнър. — Аз мислех…

— Нужен си им веднага — настояваше вестоносецът — защото смятат, че скоро ще роди.

Мисълта, че ще трябва да помага при раждане, ужаси Абнър, но веднага се спусна към градината, където Джеруша занимаваше ученичките си. От изплашения му поглед тя разбра, че се задава нова беда, ала не очакваше това, което чу.

— Сестра Урания се е опитала да дойде при нас за помощ, но се наложило да спре в Уайлуку.

Хейлови никога не бяха говорили за бременността на Урания, както — от стеснителност — не споменаваха и за бременността на Джеруша, като се надяваха, че по някакво чудо бебето ще се роди лесно или ще изчака, докато дойде доктор Уипъл. Ала сега, под кокосовите палми, бяха принудени да заговорят за онова, което предстоеше.

— Ще взема учебника по акушерство на Деланд и ще направя каквото мога — глухо продума Абнър, но всъщност му се искаше да извика с все сила: „Ще бъда при тебе, Джеруша! С Божията помощ ще се погрижа твоето бебе да се роди благополучно“.

Джеруша отвърна:

— Трябва да помогнеш на сестра Урания. — А й се искаше да каже: „Страх ме е. Ах, да можеше да е тук майка ми!“.

Двамата млади мисионери, безумно влюбени един в друг, ала неспособни да изразят любовта си с думи, защото смятаха, че конгрегационалистката църква не би одобрила това, се погледнаха в очите под обедното слънце, после се извърнаха настрани. Но Абнър се оказа този, който не издържа. Когато влязоха вътре, за да увият учебника на Деланд, ръцете му затрепериха и съдбовната книга падна на прашния под, а като коленичи, за да я вдигне, той покри лицето си с ръце и изхълца:

— Сестра Урания, дано Бог те пощади!

Но всъщност името на Джеруша бе на устните му.

За да стигнат пешком от Лахайна до Уайлуку от другата страна на Мауи, Абнър и вестоносецът трябваше да се изкачат високо в планината. Както вървяха, целите потни, по голите скалисти скатове, видяха, че се надига облак от прах. Срещу тях идваха Келоло и помощниците му, които водеха хората си към равнината с огромни товари сандалово дърво. Абнър мигом кипна и обвини вожда:

— Докато ти сечеш сандалово дърво, твоят град чезне.

Преди да чуе оправданието на Келоло — „Тези хора са мои и ще правя с тях каквото си искам“ — мисионерът забеляза, че мнозина от слугите носят не отсечени трупи, а млади издънки, отскубнати с корените.

— Дори и младите дръвчета ли вземате? — възмути се Абнър.

— Сандаловото дърво е мое! — отвърна Келоло.

— Ти си безсъвестен човек! — извика Абнър и продължи, накуцвайки, по пътя си.

Като стигнаха до най-високия рид, под който се виждаха къщите на Уайлуку, Абнър спря да избърше потта си и си помисли: „С такъв труд се изкачихме по този нисък склон, как ли е изминала целия път Урания“.

Това разбраха, когато пристигнаха в Уайлуку. След разбиването на кануто Ейбрахам бутал и теглил жена си повече от петдесет километра с надежда да се доберат до Лахайна, което бе предизвикало преждевременни родилни болки. Сега бяха отседнали в къщата на един търговец, безпомощни и уплашени.

Чудо бе, че след такъв път Урания бе още жива. Още по-чудно бе, че Ейбрахам не бе потърсил помощ от хавайските акушерки тук, защото те бяха сред най-опитните на островите и само за десет минути биха установили, че става дума за обикновено преждевременно раждане, предизвикано от изтощителното пътешествие. Ако двамата с Хюлет им се бяха доверили, местните акушерки щяха да извадят на бял свят едно здраво бебе и раждането щеше да е безопасно. Но да признаят, че една мургава езичница хавайка знае как да изроди бяло християнско бебе, бе недопустимо за мисионерите Хюлет.

— Силно се изкушавах да повикам тукашните акушерки — призна брат Ейбрахам, когато се спусна да посрещне накуцващия Абнър — но не забравих думите на Йеремия в глава 10, стих 2: „Тъй казва Господ: не вървете по пътя на езичниците…“. Затова реших да доведа жена си при своите хора.

Абнър се съгласи, че е постъпил мъдро, и двамата млади мъже изпитаха гордост от верността си към Бога, но в следващия миг Абнър попита:

— Как е сестра Урания?

При този въпрос бедният брат Ейбрахам се изчерви и едва преодоля свенливостта си, за да каже:

— Изглежда, че е изтекла голяма част от водата й.

В сгъстяващия се здрач Абнър погледна тревожно към приятеля си и трескаво извади учебника. Прелисти го несръчно и намери главата, озаглавена „Сухо раждане“. Бързо я прочете и стомахът му се сви от притеснение, защото положението бе опасно, но като забеляза безпомощния израз на брат Ейбрахам, стисна зъби и заяви смело:

— Бих искал да видя сестра Урания.

Хюлет го поведе към ниска тръстикова постройка, в която живееше англичанинът, търговец в Уайлуку; сега той и жена му бяха в Хонолулу, а къщата бе заобиколена от петдесет-шестдесет местни жители, седнали на земята и вторачени в странните бели мъже. Абнър си проби път през тях и с медицинската книга под мишница влезе в скромната къща при крехката жена, с която бяха нощували в една и съща каюта на „Тетис“.

— Добър вечер, сестра Урания — поздрави я той сковано, а тя му отвърна храбро:

— Колко успокоително е да видя човек, с когото сме пътували заедно на малкия кораб.

Няколко минути поговориха за по-щастливите дни, след което Абнър попита:

— Сестра Урания, кога започнаха… — Замълча срамежливо, после набързо довърши въпроса си: — Родилните болки от колко време ги чувстваш?

— Почнаха в шест часа сутринта — отговори Урания.

Абнър я гледаше с празен поглед, но бързо пресметна:

„Господи, започнали са, докато се е катерила по урвите!“ Избърса потното си чело и промълви бавно:

— Това е било преди дванайсет часа. Значи можем да очакваме, сестра Урания, бебето да се роди към полунощ.

Погледна часовника си — оставаха още шест часа. С голямо смущение продължи:

— Болките често ли се появяват?

— Мисля, че не са начесто.

— Извини ме — промърмори Абнър и взе да прелиства учебника, но светлината беше тъй слаба, че не можеше да чете, затова помоли брат Ейбрахам да донесе лампа от свещниково дърво и под трепкащата й светлина намери пасажа, по който щеше да се ръководи. — Имате ли чаршаф от тапа? — попита той, а когато му го донесоха, разкъса го на две, усука въжета от двете половини, направи възли от едната страна, а другите два края завърза за долната рамка на леглото. — Трябва да дърпаш тези възли, сестра Урания. При сухо раждане ще е нужно да полагаш по-големи усилия.

Мигом съжали за тези думи, защото Урания го погледна ужасена:

— Нещо сбъркала ли съм?

— Не, сестра Урания. С Божията помощ всичко ще мине добре.

Тя инстинктивно улови ръката му и прошепна:

— Любимият ми съпруг и аз се радваме много, че ти дойде.

Но когато Абнър, изчервен като дете, поиска да прегледа корема й, той и двамата Хюлет сметнаха, че е прилично тя да се покрие с всичките си дрехи и с един чаршаф от тапа отгоре. Като я прегледа през дрехите, Абнър обяви:

— Не забелязвам нищо ненормално.

Ала главата му внезапно се отметна назад, защото от леглото се разнесе силен вик и въжетата се изопнаха. Избърза до мигащата лампа и погледна часовника си. След четири минути се чу нов вик и въжетата пак се изопнаха. Абнър, облян в пот, запрелиства книгата си и намери окуражаващ текст. Върна се при леглото и съобщи доволен:

— Сестра Урания, всичко върви добре. Сега времето ще работи за нас.

При тази новина брат Ейбрахам стана мъртвешки бледен. Ясно бе, че ще му прилошее, затова Абнър остави родилката, изтича до вратата и извика на хавайски:

— Да влезе някой и да се погрижи за преподобния Хюлет.

Две опитни в бабуването жени, които разбираха държането на съпрузите в такива моменти, се изсмяха гръмко и се притекоха на помощ на мисионера. Както бяха предсказали с не твърде прилични думи, Ейбрахам очевидно щеше да повърне и докато акушерките го успокояваха, други хавайки си шепнеха:

— Не е ли глупаво това, което става? Най-добрите ни акушерки се суетят около съпруга вън от колибата, а вътре стои мъж, който нищо не разбира, и се грижи за майката!

— Така постъпват в Америка — обясни един от навъртащите се наоколо хавайци.

Но акушерките внезапно оставиха Хюлет и се заслушаха напрегнато във виковете на Урания. През тази нощ само като слушаха, тези жени знаеха по-добре какво става в колибата, отколкото Абнър, който бе вътре с книгата в ръка.

Хюлет, след като му премина, избърса сините си очи, влезе в къщата и попита:

— Кога ще се роди детето?

— Брат Хюлет! — отчаяно извика Абнър. — Ако не можеш да бъдеш полезен тук, по-добре е да останеш навън.

— Кога ще се роди детето? — молеше за отговор обърканият съпруг.

Абнър отново отиде до вратата и извика акушерките, които изведоха Ейбрахам и го принудиха да стои при тях.

Болките сега се появяваха на редовни интервали и Абнър, след като провери какво пише в книгата, успокои родилката:

— Сестра Урания, изглежда, че Бог бди над нас тази нощ.

— Сега съм в твоите ръце, брат Абнър — чу се слабият й глас. — Прави с мене каквото е нужно.

По-късно Абнър си припомни, че тя бе промълвила тези думи съвсем отпаднала. След малко я погледна с ужас, съзнавайки, че не бе имала болки от доста време и лежи неподвижно. Обзе го паника, опипа пулса на студените й китки и се втурна към вратата с вик:

— Брат Ейбрахам! Ела бързо! — А когато съпругът, препъвайки се, влезе в стаята, Абнър предупреди с призрачен глас: — Боя се, че умира.

Ейбрахам Хюлет тихо изхълца, коленичи до леглото и взе ръката на жена си. От този неочакван жест Урания помръдна раменете си, а изуменият Абнър извика:

— Възможно ли е да спи?

Навън акушерките, които се вслушваха внимателно, вече бяха осведомили насъбралите се:

— Тя спи. Може да остане така час или повече. А като се събуди, болките ще започнат пак!

— Добър знак ли е, че жена, която е започнала да ражда, заспива? — попита някой.

— Не — отвърнаха акушерките.

— Защо? — искаше да знае един мъж.

— Това значи, че тя е много слаба.

— Какво трябва да направят… онези вътре? — попита пак мъжът.

— Трябва да съберат билки — обясниха акушерите.

— За какво са им билки?

— За да спрат кръвоизлива… по-късно… защото жената няма сили.

В тръстиковата къща Абнър и Ейбрахам припряно разлистваха учебника, но в него не пишеше нищо за родилки, които заспиват осемнадесет часа след като са започнали болките. Абнър затрепери от страх.

— Някъде в тая книга трябва да има обяснение — мърмореше той, но неспокойните му пръсти не можеха да го намерят. — Брат Ейбрахам, ти откри ли нещо?

Колкото и да бе странно, подир малко родилните болки се подновиха, силни и ритмични, но Абнър не знаеше с кого по-напред да се заеме, защото изглеждаше, че болки изпитва не Урания, а съпругът й Ейбрахам. Трогателно бе да се гледа как измършавелият мисионер се хваща за корема при всяка болка на жена си и Абнър се принуди да изтича за трети път до вратата и да моли хавайките да изведат помощника му.

— И го дръжте навън! — изкрещя той.

В два часа през нощта Урания Хюлет се бе събудила, а в пет болките й се появяваха през минута и половина. Ослушващите се отвън жени предсказаха:

— Скоро ще роди.

Абнър, който продължаваше да разлиства книгата с премрежени очи, стигна до същото заключение, но следващия половин час преживя особено мъчително. Като не знаеше, че раждането върви правилно, той разглеждаше диаграмите в края на книгата, където се описваха с по-едър шрифт някои изключителни случаи, и вниманието му бе привлечено от диаграма с надпис „Ненормално раждане — подават се рамото и ръката“. Бързо потърси обяснителния текст и откри каква трудна задача го очаква, ако наистина се покаже рамото на детето. Следователно сега бе абсолютно наложително да се приготви за самото раждане, като има предвид, че то може да бъде ненормално. Ала нямаше как да се приготви, защото Урания още лежеше облечена и покрита с тапа, а нито беше прилично той да я разголи, нито тя бе в състояние да го направи сама. Тогава Абнър отиде до вратата, където вече през клоните на палмите проникваше утринна светлина, и извика брат Ейбрахам, който бе заспал. Една от акушерките се устреми навътре, но Абнър се отдръпна от нея ужасен, затова събудиха Хюлет.

— Брат Ейбрахам — подкани го Абнър — сега трябва да съблечеш жена си. Вече е време.

Ейбрахам погледна безмълвно приятеля си и се отправи към леглото, но собствените му родилни болки яростно се възвърнаха и той побягна вън от стаята. Проблемът, пред който Абнър бе изправен, се разреши от едно силно раздвижване върху леглото, където започналото раждане накара сестра Урания да смъкне дрехите си, като молеше Абнър да й помогне. Мисионерът запреглъща като ученик и затрепери от срам, но се приближи до нея. В този миг за негово собствено учудване цялото му смущение изчезна и с безкрайна благодарност към Бога си помисли: „Това, което се подава, безспорно е главата. Раждането е нормално“.

Отвън, щом чуха първия вик на новороденото, двете акушерки загрижено си казаха:

— Сега той трябва да приготви билките.

Абнър, ангажиран изцяло с малкото момченце, което държеше в ръцете си, и със сложната задача да пререже пъпната връв, а после да я завърже, отчаяно се мъчеше да си спомни всичко, прочетено в учебника по акушерство, и се справи с чест. После постоя няколко мига, озадачен, с бебето в ръце и най-сетне излезе навън, където се разсъмваше, и подаде детето на една местна жена, извикана още преди двадесет и четири часа от хавайците, убедени, че тя ще бъде нужна. Жената веднага сложи новороденото на гръдта си.

— Сега той трябва да наблюдава майката — каза първата акушерка.

— Чудя се дали масажира корема й, за да й помогне да изхвърли последъка — добави втората.

— Мислиш ли, че ще поиска да вземе тези билки? — попита първата и показа една отвара от различни билки, която на островите се използваше от две хиляди години, за да се спре кръвотечението.

Ала втората отвърна:

— Няма да ги иска.

В тръстиковата къща Абнър сега трескаво разлистваше книгата си, но докато двамата добросъвестни мисионери напразно се мъчеха да намерят зрънцата от знание, които можеха да спасят един живот, на простото легло сестра Урания все повече губеше сили. Умората на дългия ден и усилията й през дългата нощ неумолимо вземаха своя данък и лицето й посивя.

— Не би трябвало да спи тъй дълбоко — извика Абнър в уплаха.

— Какво можем да направим? — изпъшка Хюлет. — О, Господи! Не я оставяй да умре сега!

Отвън акушерките си казаха:

— Те трябва да натискат корема й, но вместо да правят това, разговарят.

И постепенно всички местни жители, които бяха прекарали тук цялата нощ, започнаха да разбират, че крехката бяла жена умира. Тази мисъл ги осени като лъчите на утринното слънце, проникващи през кокосовите палми, затова хавайците, за които раждането бе нещо мистично, вече плачеха, преди мисионерите да осъзнаят, че Урания умира от загуба на кръв.

По-късно, седнал изтощен под едно дърво ку, Абнър продума глухо:

— Брат Ейбрахам, направих всичко, което можех, за да спася любимата ти съпруга.

— Такава е била Божията воля — прошепна Хюлет.

— И все пак — извика Абнър, като удари с юмрук по медицинската книга — тук трябва да е имало нещо, което не сме прочели.

— Такава е била Божията воля — повтори Хюлет.

Хавайците, които ги наблюдаваха, си казваха:

— Колко странно правят някои неща белите хора.

— Толкова са умни за четенето, за пушките и за техния нов Бог — забеляза една старица — а защо не са намерили по-добър начин за раждането на бебетата?

— Най-чудното е — изтъкна друга — че в Америка мъжете вършат женската работа.

Но старицата, която се отнасяше най-критично към акушерските методи на мисионерите, все пак призна:

— Въпреки това те създават хубави деца.

След погребението на Урания — първата от поредицата мисионерски съпруги, починали при раждане или от физическо изтощение вследствие на непосилна работа — Абнър уреди местни жители да се грижат за Ейбрахам Хюлет, за новородения му син и за дойката му още два месеца, докато стане възможно да предприемат трудното пътуване до Хана, в другия край на Мауи. Щом всички подробности бяха уточнени, Абнър и вестоносецът поеха по планинския път обратно към къщи. Но не бяха стигнали далеч, когато чуха, че един глас ги вика — беше брат Ейбрахам, който ги молеше да вземат със себе си детето му.

— В Лахайна ще има кой да се грижи за момченцето — отчаяно ги убеждаваше той.

— Не! — твърдо отказа Абнър. — Това би било неестествено.

— Какво ще правя с детето? — настояваше брат Ейбрахам.

Въпросът му възмути Абнър, който отговори:

— Ами, брат Ейбрахам, ще се грижиш за него, ще го отглеждаш, за да стане силен мъж.

— Нищо не разбирам от тези неща — промърмори брат Ейбрахам.

— Стига! — извика строго Абнър. — Твой дълг е да се научиш.

И той завъртя объркания мисионер обратно и го изпрати към Уайлуку и към неговата отговорност за собственото му дете. Когато злощастният мисионер се отдалечи, Абнър разгорещено каза на вестоносеца, който не го разбираше добре:

— Мисля, че ако бе имал смелост, жена му нямаше да умре. Ако бяха останали в Хана и се бе постарал да направи каквото е по силите му, всичко можеше да мине нормално. Дългото изкачване до Уайлуку е убило сестра Урания. Бедната жена, бременна на осем месеца!

Тези разсъждения го наведоха на мисли за собствената му съпруга. Абнър се изплаши, че вестта за смъртта на Урания при раждане може да й се отрази зле, и той си начерта неизпълним план как да скрие от нея истината. Водеше го повече надеждата, отколкото разумът: „Ще мине доста време, докато лошата вест стигне до Лахайна. Аз няма да кажа нищо на моята обична жена“. Закле се пред себе си и дори призова Бог за свидетел. Ала когато си пристигна у дома и видя шестте къдрици край лицето на Джеруша и с какво нетърпение се наведе тя към него, за да го посрещне подир първите дни на раздяла, откакто се бяха оженили, думите му бяха в съответствие с клетвата, но не и действията му. Погледна я с такава любов и с такава тревога, че тя веднага разбра какво се е случило.

— Сестра Урания е умряла! — отрониха устните й.

— Умря — призна Абнър. — Но ти няма да умреш, Джеруша. — В този миг за първи път той се обърна към жена си по име.

Тя започна да го пита нещо, ала Абнър стисна силно двете й китки и погледна втренчено кафявите й очи.

— Ти няма да умреш, Джеруша. Обещавам ти пред Бога, че няма да умреш. — Пусна я, седна на един сандък, хвана главата си с ръце и почти засрамено призна: — Бог ни пази по най-неочаквани начини, Джеруша. Може мислите ми да ти се сторят ужасни, но те са верни. Убеден съм, че Бог ме изпрати при сестра Урания, за да бъда готов, когато настъпи твоето време. Сега знам какво трябва да правя. Знам какво е трябвало да направи брат Ейбрахам, Джеруша, и вече съм подготвен. Ти няма да умреш. — Скочи на крака и изкрещя: — Ти няма… да умреш!

Повече от всичко на света в този момент Абнър искаше да грабне жена си в своите прегръдки и да я обсипе с целувки, с диви, шумни целувки, шумни като мученето на животните из ливадите в родния му край. Но това не бе по силите му, затова цялата му любов се изрази в едно непоклатимо решение.

— Ти няма да умреш! — уверяваше той Джеруша и от този миг нататък нямаше жена в усамотено място, далеч от медицинска помощ, която да очаква края на своята бременност с по-сладостна решимост.

* * *

Но ако Абнър бе постигнал духовна победа в своя мисионерски дом, то в тръстиковия дворец на Малама го очакваше сериозно поражение. Когато отиде при Алии Нуи за редовния й всекидневен урок, откри, че Келоло не се е пренесъл в новата, построена за него къща, а продължава да живее с жена си.

— Това е отвратително! — изкрещя Абнър.

Двамата грамадни любовници, надхвърлили вече четиридесетте, смутено слушаха поредното му обяснение защо Бог ненавижда кръвосмешението, но когато то свърши, Малама отвърна тихо:

— Построих къща за Келоло извън оградата, хубава къща, ала той не иска да живее в нея сам. — Разплака се и добави: — Докато тебе те нямаше, се опита две нощи да остане там, но като си го представих как спи самичък, и на мене ми беше мъчно, затова на третата нощ отидох до портата и извиках тихо: „Келоло, ела тук, където ти е мястото“. И той дойде, но вината е моя. Аз съм виновна, макуа Хейл.

— Ти никога няма да се присъединиш към църквата, Малама — предупреди я Абнър. — А като умреш, ще страдаш завинаги в огньовете на ада.

— Разкажи ми пак за огньовете на ада, макуа Хейл — помоли го Малама, защото искаше да знае точно какъв риск поема, а когато Абнър повтори ужасното си описание на вечните страдания на душите, Малама потрепери, големите й очи се изпълниха със сълзи и започна да задава конкретни въпроси. — Сигурен ли си, че крал Камехамеха е сред такива огньове?

— Сигурен съм.

— Макуа Хейл, веднъж католически свещеник слезе от един кораб, който бе пристигнал в Лахайна, и ми говори за Бога. И католиците ли горят в огъня?

— Те страдат вечно сред огъня — с пълна увереност потвърди Абнър.

— Същият корабен свещеник ми разказа за хората в Индия, които никога не били чували за твоя бог.

— Малама, не го наричай мой бог. Той е Бог. Единственият Бог.

— Ами когато хората в Индия умират, и те ли отиват в огъня?

— Да.

— Значи само хората от твоята черква не попадат в огъня?

— Да.

Малама победоносно се обърна към Келоло:

— Виждаш ли колко е страшен огънят? Ако не събориш онази каменна грамада и продължаваш да се държиш за старите богове, ще живееш във вечен огън.

— А, не! — упорито възрази Келоло. — Моите богове ще се погрижат за мене. Няма да ме оставят да горя, защото ще ме заведат на тяхното небе, където ще живея край водата на живота и на бог Кейн.

— Той е глупав човек — тъжно заключи Малама. — Ще гори в огъня, но не знае това.

— Малама, ако продължаваш да живееш с Келоло в такъв ужасен грях — изтъкна Абнър — и ти ще страдаш във вечния огън.

— О, не! — поправи го огромната жена. — Аз вярвам в Бога и обичам Исус Христос. В никакъв случай няма да страдам сред огъня. Ще държа Келоло при мене само докато почувствам, че съм болна. Двамата се съгласихме, че преди да умра, ще го отпратя оттук и тогава ще бъда спасена.

Сега Абнър извади своя коз. Насочи пръст към Малама, обърна се решително към нея и я предупреди:

— Само твоят пастор може да ти позволи да влезеш в църквата. Помислила ли си за това?

Малама се съсредоточи върху тази неочаквана новина и огледа мъчителя си. Беше много по-нисък от нея, бе на половината от годините й, а теглото му бе една трета от нейното. Тя опита предпазливо:

— И ти ще прецениш дали съм била добра жена, или не.

— Аз ще бъда съдникът — увери я Абнър.

— И ако не съм била…

— Няма да бъдеш приета в църквата.

Малама помисли малко върху това безизходно положение, погледна първо към Абнър, а после към Келоло и накрая каза рязко:

— Но по това време, макуа Хейл, ти може да не си тук. Може да е дошъл друг пастор.

— Тук ще бъда — твърдо заяви Абнър.

Малама се замисли и върху тази нерадостна възможност, въздъхна примирено и бързо смени темата:

— Кажи ми, макуа Хейл, какво трябва да правя, за да съм добра Алии Нуи за моите хора?

От този час започна упоритата работа на Абнър, която щеше да има големи политически последствия за Хаваите. Отначало само Малама и Келоло слушаха всекидневните му лекции, но постепенно почнаха да идват и по-нискостоящите алии, а когато крал Лихолихо или царствената му майка Каахуману бяха в Лахайна, те също присъстваха, задаваха въпроси, не се съгласяваха, замисляха се.

Абнър постоянно им втълпяваше няколко прости истини.

— Не трябва да има роби — твърдеше той.

— И в Америка има роби — възразяваха алиите.

— Това е грешно в Америка, както е грешно и тук. Не трябва да има роби.

— И в Англия има роби — настояваха слушателите му.

— И в Англия, и в Америка добрите хора се борят срещу робството. Същото трябва да правят добрите хора и тук. — А когато моралните му доводи оставаха безплодни, той прибягваше до емоционални призиви. — Бях сред океана на път за Хаваите, когато един ден по залез срещнахме кораб, който превозваше роби. Чухме как в трюмовете дрънчат вериги. Как ще се чувстваш, крал Лихолихо, ако ръцете ти са завързани с верига за някоя греда, ако гърбът ти е нарязан от удари с бич, ако от лицето ти се лее пот и заслепява очите ти? Ще ти хареса ли това, крал Лихолихо?

— Няма да ми хареса — отвърна кралят.

— Алиите също така следва да вземат мерки да не се убиват повече бебета — крещеше Абнър.

Малама го прекъсна:

— Как трябва да посрещаме капитаните на чужди военни кораби, когато слизат на брега в Лахайна?

— Всички цивилизовани народи — обясни Абнър, като си послужи с една особено любима на мисионерите фраза — поддържат официални отношения помежду си. Капитанът на военен кораб е личен представител на краля на държавата, под чието знаме плава. Когато слезе на брега, трябва да го поздравите с изстрел от малко оръдие и четирима алии, облечени добре, с панталони и обуща, трябва да се представят на капитана и да му кажат…

Нямаше въпрос, по който Абнър да не бе готов с точен отговор. Хилавият младеж от мрачната ферма в Марлборо, Масачузетс, никога не бе допускал, че всяка прочетена в юношеските години книга един ден ще му е от полза. Спомняше си цели пасажи за медицинските грижи в Лондон или за банковата система в Антверпен. Но най-добре си спомняше какво бе учил за управлението на Калвин и Без в Женева и често му се струваше пророческо, че всички проблеми, срещани от Калвин в Швейцария, сега стояха пред Абнър Хейл в Лахайна.

По въпроса за парите: „Трябва да си изсечете на вашия остров собствени монети и да се пазите от фалшификатори“.

За богатството: „Не парите са богатство, а това, което вие изработвате и отглеждате. Върховна глупост е да позволявате отделни вождове да продават ценното ви сандалово дърво. А да се изскубват млади дръвчета с корените е безумие. Най-голямото богатство за вас е възможността да обслужвате китоловните кораби, които пристигат в Лахайна и в Хонолулу. Ако алиите са мъдри, те ще установят пристанищни такси за тези кораби и ще вземат данък от всеки търговец, който продава стоки на китоловците“.

За образованието: „Най-сигурният начин хората да станат по-добри е да се научат да четат“.

За войската: „Всяко правителство се нуждае от някаква военна сила. Ако имахме уважавана войска в Лахайна, моряците от китоловните кораби не биха посмели да безчинстват. Но да поддържате голяма войска, каквато вие предлагате, е нелепо. Вие не можете да се биете с Франция, с Русия или с Америка. Островите ви са твърде малки. Не си хабете парите за войска. Но си създайте добра полиция. Постройте затвор“.

За добрите алии: „Те са смели. Защищават по-слабите. Не злоупотребяват с парите на правителството. Слушат разумните съвети. Обличат се спретнато и носят панталони. Имат само по една жена. Не се напиват. Помагат на своите хора, както и на себе си. Вярват в Бога“.

За най-неотложната нужда за Хаваите: „Хората трябва да се научат да четат“.

Но често, като се върнеше в мисията, Абнър се провикваше в отчаяние:

— Джеруша, убеден съм, че не са разбрали и дума от това, което им казвам. Трудим се, трудим се, а няма никакво подобрение.

Джеруша не изпитваше такива безпокойства, защото бе очевидно, че тя постига чудеса в своето училище. Учеше жените да шият, да готвят по-вкусни ястия и как да отглеждат бебетата си.

— Не бива да раздавате или да изхвърляте децата си! — настояваше тя. — Това е противно на Божия закон.

Доволна бе, когато кимаха с разбиране, но най-голямата й радост бе младата Илики, която някога бягаше при китоловците, а сега знаеше псалмите наизуст.

Кеоки учеше неуморно момчетата и мъжете. Беше благочестив християнин и умел преподавател, затова неговото училище бе едно от най-добрите на островите. Особено се отличаваше обаче във всекидневните си проповеди, защото имаше вродения ораторски дар на хавайците, говореше много образно и избираше подходящи теми. Тъй реалистично бе описанието му на потопа, че слушателите му поглеждаха с едно око към морето, сякаш очакваха грамадни вълни да залеят Лахайна.

Но с оглед на бъдещето най-резултатно бе училището на Абнър, където се учеха знатните хавайци, алиите, а най-способната му ученичка бе дъщерята на Малама, Ноелани, която той бе спасил от моряците. По рождение девойката бе предопределена да бъде следващата Алии Нуи, защото потеклото й бе безупречно. Родителите й бяха брат и сестра, всеки от които бе с благородна кръв, тъй че те й бяха предали славата на безбройни поколения от хавайски величия. Беше умна и трудолюбива, би била чест за всяко общество. В един свой доклад до Хонолулу Абнър писа за нея: „Тя се учи също тъй добре като майка си. Може да чете и да пише, говори английски и знае да смята. Положителен съм, че е възприела християнските изисквания и че ще бъде сред първите пълноправни членове на нашата църква“. Когато съобщи това на девойката, тя засия от радост.

Да се преподава на Малама бе по-трудно. Алии Нуи бе упорита, дори инат. Искаше всичко да й се доказва и притежаваше неприятното на всички учители качество: помнеше какво е казал преподавателят предния ден и всяко негово разсъждение, така че при следващия урок бе в състояние да му изтъква собствените му противоречия. Малко класове в историята на образованието са били тъй оживени, както часовете, които Абнър водеше единствено за Малама. Тя лежеше изтегната по корем на пода, подпряла с длани кръглото си като луна лице, и заповядваше:

— Научи ме как да постигна благодат.

— Не мога да го направя — неизменно отговаряше Абнър. — Това трябва да научиш сама.

Уроците бяха трудни не само поради интелектуалната настойчивост на Малама, но и поради решението й да отговаря на всички въпроси на своя развален английски; беше стигнала до заключението, че този е избраният от Бога език, щом Библията бе написана на английски и щом онези, които Бог обичаше, говореха на този език. Бе твърдо решена да научи английски.

Абнър от своя страна също тъй упорито настояваше уроците да се водят на хавайски, защото разбираше, че ако иска да постигне успех в християнизирането на островите, му бе нужно да говори на местния език. Наистина мнозина от знатните хора в Хонолулу знаеха английски, но той не възнамеряваше да общува само с алиите. Затова винаги когато Малама му задаваше някакъв въпрос на развален английски, той й отговаряше на още по-лош хавайски и уроците се точеха и точеха. Например, когато мисионерът заговори против яденето на кучешко месо, разговорът протече по следния начин:

— Куче добро кау кау. Ти не обича за какво? — попита Малама.

— Поки пилау, пилау — обясни Абнър с презрение.

— Свиня всеки път спи кал. Ти мисли куче прави така?

— Кела меа, кела меа яде пуаа. Пуаа добро. Поки лошо.

Ако всеки говореше на родния си език, разговорът щеше да е лесен, тъй като и двамата разбираха говоримия чужд език. Но Малама бе неумолима, защото искаше да заговори на английски преди който и да е друг на остров Мауи. Абнър пък също тъй твърдо бе решил да изнесе първата си проповед в новата черква на безупречен хавайски.

Той особено се дразнеше от това, че винаги когато успееше с логиката си да притисне Малама в ъгъла и не й оставаше друго, освен да признае поражението си, тя извикваше прислужничките да й правят ломиломи; а докато те натискаха корема й, за да се размести огромното количество храна, Малама се усмихваше мило и казваше:

— Продължавай, продължавай!

— Така че щом цивилизованите хора не ядат кучета, и хавайците не бива да ги ядат — изтъкваше Абнър, а Малама нежно подканяше слугините си да му веят с пера.

— Кокуа тоз мъж лице. Мухи много на него, нещастен той.

И докато Абнър се бранеше от досадните пера, аргументът му пропадаше.

Но двамата антагонисти взаимно се уважаваха. Малама знаеше, че дребничкият мисионер се бори не за каквото и да е, а за цялата й душа. Той нямаше да се задоволи с нищо по-малко и беше честен човек, на когото можеше да се довери. Знаеше още, че е смел и е готов да се изправи срещу всеки противник, а усещаше също така, че чрез нея той иска да завладее целия остров Мауи. „Това няма да е лошо — мислеше си тя. — От всички бели мъже, които са идвали в Лахайна (и си спомняше за китоловците, за търговците и за военните), този е единственият, който ни е донесъл повече, отколкото е взел от нас. В края на краищата какво ме кара да направя? — размишляваше Малама. — Иска да не пращам мъжете в горите за сандалово дърво. Иска да изградя по-хубави рибни вирове и да отглеждам повече таро. Иска да пазя момичетата от моряците и да не позволявам новородените момиченца да се заравят живи. Всичко, което ми казва макуа Хейл, е добро. — Ала после си спомняше за своя съпруг-капу, за Келоло. — Но от Келоло няма да се откажа. Ще го сторя малко преди да умра.“

И така, войната между Малама и Абнър продължаваше. Ала ако някоя сутрин, поради други свои задължения, той не можеше да дойде в двореца, Малама ставаше неспокойна, защото за нея споровете с Абнър бяха най-приятната част на деня. Чувстваше, че той й говори истината, а досега никой друг не бе правил това.

Когато дойде време да ражда, Джеруша получи неприятна вест от доктор Уипъл.

„Налага ми се да остана на Хаваи, където три мисионерски съпруги предстои да раждат, и ще ми е невъзможно да дойда в Лахайна. Убеден съм, че брат Абнър ще ти акушира успешно, но все пак те моля да ми простиш. Искрено съжалявам.“

Джеруша се изплаши. В един миг дори се осмели да предложи:

— Може би трябва да извикаме някоя от местните жени да ни помогне.

Но Абнър бе непреклонен и веднага цитира Йеремия: „Тъй казва Господ: не вървете по пътя на езичниците…“. След това изтъкна, че едва ли някоя езичница, потънала в идолопоклонството и в злото, ще знае как трябва да се извади на бял свят едно християнско бебе. Джеруша се съгласи. Но този път упоритият дребничък Абнър бе научил наизуст „Акушерството“ на Деланд. Джеруша спокойно му се довери и момченцето й се роди без никакви трудности. Когато Абнър за първи път пое новороденото в ръцете си, почти равнодушно се поздрави, че се е проявил доста добре като лекар; но щом дойде време да положи момченцето върху лявата ръка на Джеруша и да притисне устичката му до гърдата на жена си, дълго възпираният в сърцето му порой от чувства се отприщи, той коленичи на пода до леглото и призна:

— Моя най-скъпа другарко в живота, обичам те повече, отколкото бих могъл да го изразя с думи. Обичам те, Джеруша.

А тя, като чу тези успокоителни думи в чуждата земя, думи, за които тъй отдавна копнееше, накърми детето и изпита дълбоко задоволство.

— Ще наречем момчето Михей — обяви Абнър най-после.

— Аз си мислех за някое по-звучно име, например Давид — предложи Джеруша.

— Ще го кръстим Михей — отвърна Абнър.

— Здраво ли е детето? — попита тя с отпаднал глас.

— Здраво е по Божията милост — увери я Абнър.

Подир две седмици Джеруша отново продължи да преподава в своето училище — тънка, усмихната мисионерка, потна в тежката си вълнена рокля.

Защото една от особеностите на мисионерите бе, че те настояваха да живеят на тропическите Хаваи точно както бяха живели в родината си, мрачна Нова Англия. Носеха същите топли дрехи, вършеха също толкова изморителна работа и когато можеха да си я доставят, се хранеха със същата тежка храна. В земя, богата с полинезийски плодове, най-голямата им радост бе да се сдобият с торба сушени ябълки от някой минаващ кораб, за да се насладят отново на дебел, сладък ябълков пай. Див добитък се скиташе по хълмовете, но мисионерите предпочитаха осолено свинско. В плитчините имаше изобилие от риба, ала те харесваха повече сушеното говеждо месо, изпращано от Бостън. Рядко се докосваха до плодовете на хлебното дърво, а кокосовите орехи смятаха за езически. През всичките години, прекарани на Мауи, Абнър Хейл нито веднъж нямаше да се заеме с официална Божия работа, без да е облякъл долните си дрехи, дебели вълнени панталони, дълга риза, връзка, жилетка, тежък редингот, и ако не е сложил, когато събранието бе навън, касторената си шапка. По подобен начин се обличаше и Джеруша.

Но най-трудно разбираем бе фактът, че всяка година на първи октомври, когато хавайското лято бе най-горещо, мисионерските фамилии редовно навличаха топлите си вълнени долни дрехи. Така бяха правили в Бостън. Така щяха да правят и тук. Нито пък се освежаваха някога с плуване в хладната лагуна, защото в „Лондонски медицински речник“ Бартоломю Пар изрично ги предупреждаваше: „NATATIO. Плуването е изморително упражнение и не бива да се практикува, тъй като изтощава силите. То не е естествено за човека, както е за четириногите поради това, че движенията на последните при плуване са същите като при ходенето“.

Всички тези предразсъдъци бяха причина за едно от най-сериозните разминавания между хавайците и мисионерите. Местните жители, които обичаха да се къпят и рядко работеха повече от двадесет минути, без да се изплакнат след това, намираха, че мисионерите са не само мръсни хора, но че дори миришат неприятно. Понякога Малама, раздразнена от техния лъх на пот, се опитваше да предложи на Абнър и Джеруша да поплуват на хубавия плаж, който беше капу и можеше да се използва само от алиите. Ала Абнър отхвърляше тези покани, сякаш идваха от самия сатана.

Така мисионерските семейства пренебрегваха натрупаната от островитяните мъдрост. Потяха се в невероятно тежкото си облекло, отбягваха здравословните храни, които можеха да намерят без усилие, трудеха се упорито, припадаха, губеха здравето си и умираха. Но с всеотдайност покръстиха един народ.

През 1823 година, когато две трети от черквата бе построена, една вечер Келоло отиде при Абнър да го помоли за последен път.

— Все още можем да променим мястото на входа — започна той. — Тогава злите духове положително няма да се приближават.

— Бог не допуска злото до своите черкви — отвърна Абнър хладно.

— Ела с мене на строежа — замоли се Келоло.

— Вече всичко е определено — сряза го Абнър.

— Искам да ти покажа един лесен начин… — опита се да продължи Келоло.

— Не! — извика Абнър.

— Моля те — настоя високият вожд. — Има нещо, което трябва да знаеш.

С голяма неохота Абнър остави перото си и тръгна към черковния двор, където група възрастни мъже стояха приклекнали и оглеждаха черквата.

— Какво правят тези хора? — попита Абнър.

— Това са моите кахуни, молят се — обясни Келоло.

— Не! — възропта Абнър и отстъпи назад. — Не желая да споря с кахуни за Божията черква.

— Тези мъже обичат Бога — увери го Келоло. — Попитай ги. Те знаят катехизиса. Искат черквата да се построи здраво.

— Келоло — вече по-търпеливо заговори Абнър и се приближи до кахуните — отлично разбираме, че в старо време тези кахуни са правили много добри неща. Но Бог не се нуждае от кахуни.

— Макуа Хейл — не отстъпваше Келоло — дошли сме при тебе като приятели, които обичат тази черква. Молим те, не оставяй вратата на това място. Всеки от кахуните знае, че то е неподходящо за духовете от тази околност.

— Бог е върховният дух! — оспори го Абнър, но тъй като нощта бе приятна, на запад се бе показал бледият сърп на луната, а леки облаци прелитаха от време на време откъм морето, той седна при кахуните и заговориха за религията. Абнър се изненада колко много знаят от Библията и колко умело я пригаждат към своите древни вярвания. Един старец му каза:

— Ние вярваме, че това, което ни говориш, е така, макуа Хейл. Има само един Бог и по-рано ние го наричахме Кейн. Има и Свети дух, ние го наричахме Хим Ку. Има Исус Христос, той е нашият Лоно. Има и цар на подземния свят, той е Каналоа.

— Бог не е Кейн — изтъкна Абнър, но кахуните само слушаха, а като дойде техният ред да говорят, започнаха да му обясняват:

— Когато Кейн, който е Бог, иска да му се построи черква, той я надзирава. Той винаги ни надзираваше, когато строяхме нашите храмове.

— Бог не надзирава лично построяването на тази черква — възрази Абнър.

— А Кейн надзираваше.

— Но Бог не е Кейн — търпеливо повтори Абнър.

Мъжете мъдро кимнаха с глави и продължиха:

— Тъй като Кейн се интересува от построяването на тази черква, а ние винаги сме обичали Кейн, решихме, че е добре да те посъветваме за тази врата…

— Вратата ще остане там, където е сега, защото винаги е на това място — обясняваше Абнър. — В Бостън щеше да бъде на това място. И в Лондон щеше да бъде тук.

— Но в Лахайна на Кейн няма да му хареса да е тук — упорстваха кахуните.

— Кейн не е Бог — отново напомни Абнър.

— Разбираме, макуа Хейл — учтиво се съгласиха кахуните — но тъй като Бог и Кейн са едно и също нещо…

— Не — настояваше Абнър — Бог и Кейн не е едно и също.

— Разбира се — охотно закимаха кахуните — имената им са различни, ала ние знаем, че Кейн няма да хареса вратата да е на това място.

— Вратата трябва да бъде тук.

— Ако остане тук, Кейн ще разруши черквата — тъжно заявиха кахуните.

— Бог не разрушава собствените си черкви — увери ги Абнър.

— Но ние знаем, че Кейн ги разрушава, ако не са построени правилно, и тъй като Кейн и Бог означават едно и също нещо…

Достолепните кахуни винаги запазваха самообладание пред упорития дребничък чужденец, който според тях не разбираше много от религия, а и Абнър се бе научил да се владее, така че спорът за вратата продължи няколко часа, докато луната изчезна на запад и само ниски, тъмни облаци се плъзгаха по тайнственото и мълчаливо небе. След като не успяха да се споразумеят — кахуните искрено съжаляваха неразумния си приятел, който настояваше да се построи една обречена черква за Кейн — събранието свърши.

— Като пожелая лека нощ на кахуните, ще те изпратя до вас — предложи Келоло.

— И сам мога да се прибера — увери го Абнър.

— В такава нощ — Келоло огледа ниските облаци над кокосовите палми — може би ще е по-добре…

Сбогува се набързо с кахуните и настигна мисионера по прашния път. Но едва бяха изминали сто-двеста метра, когато Абнър чу, че зад тях вървят кахуните.

— Не искам да споря повече с тях — промърмори той.

Ала когато се обърна назад, за да им каже това, Келоло не видя никого. Нямаше никакви кахуни. Никой не вървеше зад тях. Само едно зловещо ехо се носеше изпод прелитащите облаци. Келоло внезапно стисна Абнър с почти смъртоносна хватка и прошепна ужасен:

— Това са нощните посетители! О, Боже! Ние сме загубени!

Преди Абнър да успее да се възпротиви, Келоло го хвана през кръста, бързо го прехвърли през някакъв храсталак и го напъха в един ров, пълен с мръсна вода. Абнър се опита да стане, но мощната ръка на Келоло го закова към мократа земя. Огромният вожд трепереше от ужас.

— Какво има? — попита Абнър, ала гигантската длан на Келоло запуши устата му и неволно полепи трева и кал по устните му.

— Това са нощните посетители! — прошепна Келоло, разтреперан от безумна уплаха.

— Кои са те? — шепнешком попита Абнър, като освободи устата си от дланта на Келоло.

— Великите алии от миналото. Страх ме е, че идват за мене.

— Глупости! — изръмжа Абнър и се помъчи да се освободи.

Ала пленилият го вожд го притискаше към дъното на рова. Мисионерът чувстваше страшното напрежение на силните му мускули. Келоло изпитваше ужас.

— Защо идват за тебе? — прошепна Абнър.

— Никой не знае — отвърна Келоло с тракащи зъби. — Може би е защото дадох земята на Кейн за твоята черква.

Много предпазливо надигна главата си, докато се изравни с върха на храсталака, огледа тъмната пътека и затрепери.

— Идват към нас! О, макуа Хейл, помоли се на твоя бог за мене! Моли се! Моли се!

— Келоло! — изпъшка Абнър, задушаван от натиска върху гърдите му. — Там няма нищо. След като алиите умрат, те си остават мъртви.

— Те идват — прошепна Келоло. И наистина в нощната тишина, редом с тихото шумолене на сухите палмови листи, полюшвани от вятъра, се чуваха стъпки. — Виждам ги, че минават покрай черквата — съобщи Келоло. — Носят факли и жезли с пера. Покрити са със златните си наметала и са си сложили шлемовете от пера. Макуа Хейл, те идват за мене.

Грамадният вожд се сниши в рова, като закри Абнър с тялото си. Мисионерът го чу да се моли:

— О, Пеле, спаси ме сега. Аз съм твоето дете, Келоло, и не искам да умра тази нощ.

Шумът от стъпките се засили и Келоло трескаво почна да се движи, като едва не задуши Абнър, който смотолеви:

— Какво правиш?

— Събличам те! Не можеш да разговаряш с боговете облечен. — Когато остана съвсем гол, Келоло продължи да се моли с тревожен глас, после изведнъж се успокои и заговори тихо: — Дребният мъж, когото крия, е макуа Хейл. Той е добър човек и учи моите хора. Не знае, че трябва да си съблече дрехите, но те моля да му простиш. — След дълга пауза Келоло поде отново: — Знам, че дребният човек проповядва срещу тебе, о, Жена на белотата, но въпреки това е добър. — Подир ново мълчание наблизо се чу шум от стъпки и Келоло се разтресе като от буен вятър, после проговори: — Благодаря ти, Пеле, задето каза на нощните посетители, че съм твое дете.

Вятърът утихна. Само най-високите корони на кокосовите палми прошумяваха сегиз-тогиз, но вече не се долавяше ехо от стъпки. „Стъпките може да са били на кахуните, които са се разотивали“, помисли Абнър. Може да са минавали кучета. Или вятърът е вдигал праха от пътеката. Сега не се чуваха никакви звуци, облаците бяха изчезнали и звездите блестяха.

— Какво беше това? — попита Абнър, като бършеше калта край устата си.

— Идваха да ме вземат — обясни му Келоло.

— Ти на кого говореше? — запита пак Абнър и изплю ситните камъчета; влезли между зъбите му.

— На Пеле. Не я ли чу как каза на нощните посетители, че ние сме нейни деца?

Абнър не отговори. Изтърси пясъка от дрехите си и се чудеше как ще ги изчисти от калта. Още отупваше коленете си, когато Келоло го стисна и го обърна към себе си с въпроса:

— Ти чу Пеле, нали? Чу ли я, когато те защити?

— Тя спомена ли името ми? — тихо попита Абнър.

— Ти я чу! — извика Келоло. — Когато Пеле защитава някого, това е много добър знак. Това означава… — Но радостта му, че бе спасен от отмъстителните нощни посетители, бе тъй голяма, та не намираше думи да благодари на Пеле за собственото си избавление и за нечуваната й благосклонност да защити дребния мисионер. — Ти си мой брат — убедено заяви Келоло. — Сега разбираш колко глупаво щях да постъпя, ако бях съборил каменната грамада на боговете. Представяш ли си какво щеше да стане, ако Пеле не бе дошла да ни помогне тази нощ?

— Ти видя ли нощните посетители? — упорстваше Абнър.

— Видях ги — потвърди Келоло.

— А видя ли Пеле?

— Аз често я виждам — увери го Келоло. После в страстен изблик хвана ръцете на Абнър и го замоли: — Заради това, макуа Хейл, те моля да не оставяш вратата, където е сега.

— Вратата… — започна Абнър, но не си направи труда да довърши мисълта си.

Когато се прибра вкъщи, Джеруша извика:

— Абнър, какво си правил?

— Беше много тъмно и паднах в един ров — отговори й кратко.

Вратата остана на мястото, което мисионерът й бе определил.

Но тъкмо когато изглеждаше, че мисията започва да овладява Лахайна, пристигна китоловният кораб „Джон Гудпасчър“ от Ню Бедфорд, натоварен с рекордно количество мас, добита в новооткритите китоловни райони отвъд Япония. Девическото училище на Джеруша внезапно бе смутено от възбуден вик, долетял откъм пътя:

— Келамоку! Много моряци в кораб! Елате веднага!

Тъй като този кораб бе известен от предишни негови посещения и се ползваше с добро име, новината породи голяма възбуда, особено сред дъщерите на Пупали, които започнаха да си мятат многозначителни погледи. Накрая и четирите станаха и излязоха от класа. При опита на Джеруша да ги спре най-голямата обясни, че най-малката им сестра се разболяла.

— На горката Илики страшно боли глава. — И изчезнаха сред шумен кикот.

Отначало Джеруша не осъзна какво се бе случило, но след малко една от ученичките й изтърси:

— Капена алоха Илики. Тя плува кораб, види капена.

Джеруша разбра, че моралът, насаждан в училището, е бил погазен, и разпусна класа. Наметна лек шал на раменете си, нахлупи боне върху кестенявите си къдрици и стигна до пристанището точно навреме, за да види как четирите момичета, почти голи, се качват с нетърпение на борда на „Джон Гудпасчър“, където моряците, които ги познаваха отпреди, ги посрещнаха с радостни възгласи.

Джеруша изтича до възрастен американски моряк, който украсяваше с резба парче китова кост край стария тухлен дворец на Камехамеха, и му извика:

— Откарай ме на кораба!

Ала морякът продължи да дълбае костта и спокойно я посъветва:

— Госпожо, по-добре ще е, ако не се борите срещу законите на природата.

— Но Илики е още дете! — възпротиви се Джеруша.

— Първият морски закон, госпожо, гласи: ако са достатъчно големи, значи са и достатъчно възрастни. — И погледна към вълните, над които се носеха щастливите викове на момичетата.

Ужасена от това безразличие, Джеруша изтича до една стара хавайка, която седеше на крайбрежна скала и пазеше четирите рокли от мисионерското училище, съблечени от момичетата.

— Лельо Меле, как да върнем тези момичета на брега?

— Ти нали спря веднъж? Няколко дена корабът ще замине — увери я леля Меле. — Четири уахини ще се върне, както друг път.

В отчаянието си Джеруша задърпа изцапаните рокли от мисионерското училище, сякаш искаше да си ги отнесе вкъщи, далече от порочното пристанище, но леля Меле не ги пускаше.

— Хейл уахин! Четири уахини ще дойде, аз пазя рокли за тях.

И като добра приятелка, каквато наистина бе, леля Меле остана на скалата да варди роклите, докато дойде време пак да потрябват и момичетата да подновят уроците си в мисията.

Вечерта настроението в мисионерския дом бе мрачно след претърпените през деня поражения.

— Не мога да разбера тези момичета — плачеше Джеруша. — Даваме им толкова много, особено на Илики. Тя знае кое е добро и кое е лошо. И все пак побягна на китоловния кораб.

— Повдигнах този въпрос пред Малама — поде сдържаният Абнър. — А тя само каза: „Момичето не е алии. Може да ходи на корабите, ако желае“. Тогава попитах Малама защо се разгневи толкова, когато тримата моряци поискаха да заведат Ноелани на техния кораб. А тя ми отговори: „Ноелани е капу алии“. Сякаш това обяснява всичко!

— Абнър, потръпвам, щом си помисля как злото процъфтява в Лахайна — продължи Джеруша. — Като напуснах пристанището, където никой не искаше да предприеме нищо, отидох да търся помощ в града. В кръчмата на Мърфи свиреше хармоника и се смееха момичета. Опитах се да вляза вътре, за да спра каквото ставаше там, а един мъж ми каза: „Не влизай, госпожо Хейл. Момичетата са без никакви дрехи. Никога не са облечени, когато в пристанището има моряци“. Абнър! Какво става с този град?

— От известно време си мисля, че тук са съвременните Содом и Гомор.

— Какво можем да направим ние?

— Засега не съм решил.

— Аз пък съм решила — твърдо отсече Джеруша.

И още същата вечер тя отиде в двореца на Малама и заговори с нея на своя вече добър хавайски:

— Алии Нуи, не бива да позволяваме на момичетата да ходят на китоловните кораби.

— Защо? — учуди се Малама. — Те ходят, защото искат. На никого не вредят.

— Но Илики е добро момиче — продължи Джеруша.

— Кои момичета са добри?

— Момичетата, които не плуват до корабите — отговори просто Джеруша.

— Мисля, че вие, мисионерите, искате да няма никакви забавления — смръщи се Малама.

— Илики не се забавлява, тя си играе със смъртта — възрази Джеруша.

Малама знаеше, че това е вярно, и каза тъжно:

— Но тя винаги е ходила на корабите.

— Илики има безсмъртна душа — не се предаваше Джеруша. — Също като тебе и мене.

— Твърдиш, че Илики… уахин и Пупали… е като тебе и мене?

— Точно като тебе, Малама. И като мене.

— Не мога да го повярвам. Тя винаги е ходила на корабите.

— Наша задача е да я спрем. Да спрем и останалите момичета.

Малама не бе готова да предприеме каквото и да било тази вечер, но на следния ден събра всички алии, които бяха на острова, а преподобният и госпожа Хейл им изложиха своите съображения.

— Дали един град е добър си личи по това, как закриля бебетата и младите момичета — изтъкна Джеруша. — Дали един алии е добър се познава по това, как защищава жените. Вие не сте добри алии, щом позволявате на собствените си дъщери да ходят на корабите. В Лондон добрите алии се стараят да възпират такива неща. Също и в Бостън.

Келоло оспори това твърдение.

— Кекау-ике-а-оле плава с един китоловен кораб и е стигнал до Лондон и до Бостън. Много пъти ни е разказвал, че там има специални къщи, пълни с момичета. Навсякъде, където е ходил, имало такива къщи.

— Добрите алии във всички тези градове се борят с това зло — отчаяно спореше Джеруша.

Най-болезненият удар обаче бе нанесен от Абнър.

— Знаете ли какво става, когато вие, алиите от Лахайна, позволявате момичетата ви да бъдат развращавани по този начин? — попита той заплашително.

— Какво става, макуа Хейл? — поиска да узнае Малама, защото имаше доверие на мисионера.

— Когато корабите отплават, мъжете се присмиват на Хаваите.

След това грозно обвинение настъпи дълго мълчание, защото алиите от Хаваите бяха горди хора и страшно жадуваха за одобрението на света. Най-сетне Малама запита предпазливо:

— Алиите от Бостън ще позволят ли на своите момичета да преплуват до някой хавайски кораб?

— Не, разбира се — отсече Келоло. — Там водата е много студена.

Никой не се засмя, защото забележката бе правдива, и Абнър побърза да добави:

— Келоло е прав. Водата в Бостън не е тъй приятна и топла, както тук, но дори и да беше, никой не би разрешил на момичетата да плуват до хавайските кораби. Ако стане такова нещо, алиите от Бостън биха били много засрамени.

— Мислиш ли, че моряците ни се присмиват, макуа Хейл? — попита Малама.

— Знам, че ви се присмиват, Малама. Помниш ли кораба „Картаджиниън“, който беше тук? Аз се качих на борда му, когато се срещнахме в океана, където ловяха китове, и чух как моряците говорят за Хонолулу.

— А, знае се, че Хонолулу е лош град — призна Малама. — Аз затова не искам да живея там. Затова и кралят държи столицата му да е тук, в Лахайна.

— Присмиваха се и на Лахайна — продължи Абнър.

— Това е лошо — намръщи се Малама. А след малко попита: — Какво трябва да направим?

— Да построите форт близо до рейда — отговори Абнър — и всяка вечер по залез да бие барабан. Всеки моряк, който остане на брега след това, трябва да бъде задържан и затварян във форта до сутринта. И всяко момиче, което плува до корабите, също.

— Това са много строги закони — заключи Малама и закри събранието. Но щом алиите си отидоха, дръпна Джеруша настрана и я попита раздразнена:

— Мислиш ли, че моряците ни се смеят заради момичетата?

— И аз ви се смея! — твърдо отговори Джеруша. — Какво можеш да мислиш за хора, които развращават собствените си дъщери?

— Но те не са алии — оправда ги Малама.

— Ти си съвестта на твоите хора — отвърна й Джеруша.

Вечерта съпрузите Хейл дълго спориха дали отново да допуснат дъщерите на Пупали до мисионерското училище. Абнър бе категоричен, че трябва да ги отстранят завинаги, но Джеруша смяташе, че би могло да им се даде още една възможност. Когато корабът „Джон Гудпасчър“ напусна рейда, четирите провинили се момичета, облечени в чисти нови рокли, се върнаха разкаяни в училището. Колкото повече им говореше Джеруша за ужасния им грях, толкова по-чистосърдечно те се съгласяваха с нея.

Ала след няколко седмици едно дете извести за пристигането на китоловния кораб „Вашти“ с възбуден вик:

— Вашти пусна желязна кука сега, много келамоку!

И четирите момичета отново хукнаха. Вечерта Абнър настоя поне трите по-възрастни девойки да бъдат изключени. Така и стана. Но тъй като по това време в Лахайна все по-често спираха китоловни кораби — само през 1824 година техният брой бе седемнадесет — трите по-големи дъщери на Пупали направиха добър бизнес. Вече не ходеха на корабите, защото станаха танцьорки в кръчмата на Мърфи, а зад малката танцова площадка си имаха стаички. Мърфи им разрешаваше да запазват за себе си половината от монетите, които припечелваха там.

Илики, най-красивата от сестрите, остана в мисионерското училище; под грижливото ръководство на Джеруша започна да разбира Библията и се отрече от китоловните кораби. Бе по-тънка от повечето хавайски момичета, имаше много дълга коса и искрящи очи. Когато се усмихнеше, хубавите й бели зъби огряваха лицето й. Джеруша прекрасно разбираше защо мъжете я желаят.

— Като стане на двайсет години — каза Джеруша — ще я омъжим за някой хаваец християнин. И запомни ми думите, Абнър, тя ще бъде най-добрата съпруга на островите.

Но Абнър не чу какво му говори Джеруша. Беше си сковал от събрани тук и там парчета от греди — защото в Лахайна нищо не бе по-ценно от дървото — малка работна маса, на която бе подредил книжата си в седем-осем спретнати купчинки, всяка затисната с по една морска мида. Бе започнал в сътрудничество с други мисионери на островите труда, който щеше да остане като най-трайния му принос за Хаваите. Превеждаше Библията на хавайски и изпращаше готовите страници на един печатар в Хонолулу, където ги издаваха на части.

Нищо, с което се занимаваше Абнър през тези години, не му доставяше по-голямо удоволствие. Държеше пред себе си гръцкия и староеврейския текст, гръцко-латинския лексикон на Корнелиус Шревелиус заедно с преводите на Библията, които бе изучавал в Йейл. Чувстваше се щастлив като орач, който прокарва бразди в нива без камъни, или като рибар, който хвърля мрежите си на сигурно място. Обикновено работеше с Кеоки, обмисляше всеки пасаж с най-голямо внимание и след години стигна до двете книги на Библията, които обичаше най-много. Първата бе Соломонови Притчи, в която според него бе побрана същността на всички знания, за които човек можеше да мечтае. Тя бе особено подходяща за Хаваите, защото всяко нещо бе казано с прости думи, лесноразбираеми и запомнящи се. Когато дойде до прекрасните завършващи страници, в които цар Лемуил описва добродетелната жена, перото му просто летеше, тъй като му се струваше, че Лемуил говори за Джеруша Бромли: „Кой ще намери жена добродетелна? Нейната цена е по-висока от бисер; сърцето на мъжа й е уверено в нея, и той не ще остане без печалба… Тя, както търговските кораби, отдалеч си набавя храна… Шепата си на сиромах отваря, и ръката си на нужделив подава… Здравина и хубост е нейно облекло… много жени добродетелни е имало, но ти надмина всички“.

Като свърши превода на Притчи Соломонови, Абнър остави последните страници открити, за да може Джеруша да ги прочете, но бе разочарован, защото тя не ги забеляза, бе свикнала да не се меси в библейските му занимания. Затова накрая се принуди да й подаде страниците със заключителните думи на Лемуил. Тя ги върна с единствената забележка:

— Добре ще е всяка жена да прочете тези страници.

Абнър изпита желание да извика: „Те са написани за тебе, Джеруша“. Но не каза нищо, прибра страниците при останалите и ги изпрати в Хонолулу.

В следващите десетилетия шест комисии щяха да доизглаждат първия превод на Библията на хавайски. В частите, превеждани на големия остров Хаваи, в Кауай или в Хонолулу, учените често намираха някои грешки в превода или при акцентирането на отделни места в текста. Но в частите, преведени от Абнър Хейл, рядко откриваха някакъв пропуск. Един специалист с научни степени от Йейл и от Харвард забеляза: „Този човек като че се е превъплъщавал последователно в израилтянин, в грък и в хаваец“.

Абнър не разбра за тази похвала, защото тя бе произнесена дълго след смъртта му, но той повторно преживя огромното удоволствие от превода, когато дойде време да се заеме с Йезекиил. Имаше нещо в тази странна книга — една контрапунктова мелодия от най-банални наблюдения и най-възвишени лични откровения, която говореше направо на сърцето му и сякаш бе обобщение на целия му живот.

Обичаше повтарящите се пасажи, в които Йезекиил — той навярно в живота е бил доста отегчителен човек — старателно бе записал точните дати, когато Бог му е говорил: „В трийсетата година, четвъртия месец, петия ден на месеца… отвориха се небесата — и аз видях Божии видения… биде слово Господне към Йезекиила…“ Увереността, с която Йезекиил говореше по всички въпроси, и убеждението му, че Бог лично го ръководи, носеха на Абнър голяма утеха и винаги когато превеждаше точните описания на Йезекиил за срещите му с Господа, мисионерът чувстваше, че и той участва в тях. „В шестата година, в шестия месец, на петия ден от месеца, седях в дома си, и старейшините юдейски седяха пред лицето ми, и сложи се там върху мене ръката на Господа Бога.“

За Абнър Хейл бе съвсем ясно, че пророк Йезекиил, седнал със старейшините на Иудея, много наподобяваше пророк Абнър, седнал с алиите на Мауи. И ако новият пророк понякога говореше с властни думи, които хавайците трудно приемаха, Абнър бе убеден, че и за старейшините на Иудея трябва да е било трудно да приемат пророчествата на Йезекиил. Но ето че пред него стояха изписани за вечни времена думите: „И биде към мене слово Господне…“ А можеше ли някой да изисква по-голямо овластяване от това?

* * *

През 1825 година Джеруша роди второ дете, жизнерадостното момиченце Люси, което след години щеше да се омъжи за Абнър Хюлет, при чието раждане също бе акуширал нейният баща.

Голямата черква, която Келоло строеше, скоро щеше да бъде завършена и пред Абнър се изправи сериозен проблем, тъй като той бе решил твърдо, че при освещаването й всички хавайци, които влизат в черквата, трябва да са облечени като добри християни.

— В тази черква няма да има никаква голота — обяви той. — Също и никакви венци от цветя, които да отвличат вниманието с аромата си. Жените ще са облечени в рокли, а мъжете ще носят панталони.

Но още докато оповестяваше това решение, Абнър се чудеше как ще се намери достатъчно плат, за да се превърнат тези езичници в християни. Алиите, които имаха достъп до стоките от Китай, нямаше да бъдат затруднени. Те отдавна носеха прилично облекло, а през последните месеци спиращите тук морски капитани оставаха изненадани от грамадните достолепни благородници, които ги приветстваха на малкия каменен кей. „Те биха правили чест на град като Лондон — докладва един англичанин на своите началници. — Мъжете носят черни сака, прилични панталони и жълти наметки. Жените са облечени в странни, но хубави рокли с набор около врата, откъдето чак до глезените се спускат широките дипли на скъпия плат. Когато се движат, и мъжете, и жените приличат на богове, тъй изправена и горда е стойката им. Довериха ми насаме, че един мисионер от Бостън им казал как е редно да приветстват пристигащите кораби. Ако е постигнал за душите им толкова, колкото за държането им, заслужава да бъде поздравен. Но се съмнявам в това, тъй като рядко съм виждал в големите пристанища такъв открит разврат, какъвто има в Лахайна.“

Абнър се безпокоеше откъде ще се намери плат за бедните хора, ала не след дълго от бреговете на Китай пристигна избавление за тревогите му. Бригът „Тетис“ се върна от пътешествието си със сандаловото дърво, натоварен със стоки за местните пазари. Капитан Джандърс вече бе решил да продаде кораба на Келоло и да започне търговския си бизнес с голям удар; бе изхарчил до последния грош парите, получени от продажбата на сандаловото дърво в Кантон, като бе накупил всякакви неща, които смяташе, че ще се харесат на хавайците. Затова откриването на магазина му до кръчмата на Мърфи и разтоварването на балите от Китай предизвикаха голямо вълнение.

За мъжете имаше плътен габардин, лъскави копринени ризи, черни панталони до коленете, каквито са се носили във Франция преди тридесет години, копринени чорапи и обуща с големи катарами. Имаше пури от Манила, коняци от Париж и цял сандък, пълен с готови костюми, поръчани от капитан Джандърс на кантонските шивачи с изискването: „Всеки костюм трябва да е достатъчно голям, за да се облекат в него трима китайци. Всичките костюми ще са за хавайците“.

За жените стоките на капитана бяха истинска съблазън: топове фин брокат и сатен, готови рокли от кадифе, сандъци със зелени и лилави платове и всякакви дантели. Имаше блестящи маниста, гривни и пръстени; ветрила за горещите нощи и парфюми от Молукските острови.

Особено високо оцениха алиите големите огледала, донесени с кораби от Франция, и махагоновите мебели, изработени в Кантон по английски образци. Всяко благородническо семейство смяташе, че трябва да се сдобие с писалищен шкаф, на който има два вдлъбнати кръга за поставяне на лампи и многобройни малки чекмеджета за книжа. Финият порцелан също се ползваше с успех, особено синьо-белият. Но по-ценни от сервизите за ядене се оказаха лъскавите бели нощни гърнета, украсени с порцеланови рози в синьо, зелено и розово.

За обикновените хора имаше стотици топове яркочервен плат и в по-малки количества — кафяв и бял. Тъкмо тези платове привлякоха вниманието на преподобния Хейл и той предложи нещо, което стана основа за състоянието на Джандърс.

— Донесъл си много топове хубаво платно, капитане — изтъкна Абнър. — Отдавна мечтаех енориашите ми да са прилично облечени, когато се открие черквата. Но хората нямат пари. Би ли им продавал на кредит?

Капитан Джандърс подръпна края на брадата, която още обрамчваше лицето му, и отговори:

— Преподобни Хейл, преди много време ти ме научи да почитам Библията. Трябва да се придържам към Притчи Соломонови, глава 22, стих 26: „Не бъди от онези, които… поръчителстват за дългове“. Така е казал Бог и аз го приемам. Заплащане само в брой! Това е правилото на моята търговия.

— Да се заплаща в брой е добро правило — започна Абнър.

— Това е Божието правило — повтори Джандърс.

— Но заплащането в брой би могло и да не е с пари, нали, капитане?

— Ами… ако нещо може след това да се превръща в пари… — замисли се Джандърс.

— Много кораби идват в това пристанище. Китоловците не се ли нуждаят от нещо, което моите туземци могат да им доставят?

— Защо да са твои туземците? — учуди се Джандърс.

— Защото принадлежат на моята черква. Какво биха могли да ти доставят?

— Ами китоловците винаги търсят платно от тапа, използват го за уплътнения по корабите. — Като помисли още, Джандърс добави: — Мога да взема и големи количества връв от олона[6].

Тогава Абнър му предложи:

— Ако ти доставям редовно тапа и олона, ще ги разменяш ли срещу плат?

Джандърс прие тази сделка, която стана един от главните източници на състоянието му, защото в Лахайна скоро щеше да започне голям приток на китоловни кораби — 42 през 1825 година и 31 през 1826-а. А когато пристигнеха, капитан Джандърс бе готов да ги обслужи с продуктите, осигурени от туземците на преподобния Хейл: тапа, олона, прасета и диво говеждо месо.

Един ден Келоло изрази протест.

— Макуа Хейл, ти ми се караше, когато водех хората си в планините за сандалово дърво. Но за мене те работеха само по три седмици наведнъж. А за тебе работят всяка седмица.

Абнър веднага обясни на простодушния човек:

— Те не работят за мене, Келоло. Работят за Бога.

Келоло обаче възрази и на това.

— И така да е, но работят постоянно.

Все пак Абнър спечели нещо — всичките му енориаши бяха добре облечени за откриването на черквата. В празничния ден, когато се освещаваше просторната постройка, странни процесии от хора, облечени с необичаен за тях лукс от магазина на капитан Джандърс, се точеха с километри по прашните пътища. Алиите, разбира се, изглеждаха внушително — мъжете в рединготи и с черни шапки, жените в красиво надиплени рокли от скъпи, плътни кантонски коприни. Но обикновените хора, макар да бяха видели как алиите замениха наметките от тапа с лондонски жакети, не бяха усвоили още западната мода. Жените бяха намерили най-лесното решение — над прилепналите до гърдите им платки бяха прикачили високи яки, а надолу се спускаха широки, надиплени поли; дълги ръкави прикриваха голотата на ръцете им до китките. Тези рокли бяха колкото практични, толкова и грозни; необяснимо бе, че красивите жени бяха решили да се обличат така. Тоалетът им се допълваше от широкопола шапка, изплетена от листа на захарна тръстика и украсена с изкуствени цветя, защото в черквата не се разрешаваха истински, за да не говорят за суета и да не отвличат вниманието на богомолците.

Мъжете бяха изправени пред още по-сложни проблеми, тъй като всеки смяташе, че е въпрос на чест да носи поне едно нещо, купено в магазина на Джандърс. Първият мъж, който влезе в черквата след алиите, носеше чифт обуща и шапка от Бомбай — нищо друго. Вторият бе облякъл мъжка риза, като бе мушнал краката си в ръкавите, а яката бе завързал около кръста с въже. Когато видя тези смехотворни богомолци, Абнър изпита желание да ги отпрати, но те тъй много искаха да влязат в новата черква, че ги пусна.

След тях дойдоха двама братя, на които Джандърс бе продал цял кантонски костюм; единият бе облякъл сакото без нищо друго; вторият бе обул панталоните и си бе сложил бели ръкавици. Пристигна един мъж, облечен в женска рокля, и за да е завършен тоалетът му, си бе сложил на главата венец от живи цветя. В този случай Абнър бе строг.

— Никакви цветя и листа с езически миризми в черквата! — нареди той, свали венеца и го хвърли на земята, откъдето ароматният лъх проникна в храма.

Някои мъже носеха само ризи, чиито краища се люлееха над огромните им кафяви задници, други бяха с набедрени препаски от листа, но с копринени вратовръзки. Ала от уважение към Бога на белия човек, който отказваше да споделя тайнствата си с голи хора, всички бяха сложили по нещо върху тялото си.

Вътрешността на черквата бе внушителна — представляваше съвършен правоъгълник с добре оплетени тръстикови стени и голям каменен амвон. Нямаше никакви мебели, освен една дървена скамейка за Джеруша и капитан Джандърс. Огромното множество, повече от три хиляди души, си постла на покрития със ситни камъчета под собствени панданови рогозки, на които седнаха по турски, лакът до лакът. Ако Абнър се бе замислил само миг за хавайския климат, щеше да направи тръстиковите стени малко по-високи от метър и да остави между тях и покрива празно пространство, за да може въздухът да циркулира. Но черквите в Нова Англия бяха затворени от четирите страни, затова такива щяха да бъдат те и на Хаваите. Нямаше никакво движение на въздуха и богомолците страдаха от естествената горещина, както и от излъчването на трите хиляди тела.

Пеенето бе чудесно — спонтанно, радостно, изпълнено с преклонение. Четенето на Кеоки от Светото писание бе впечатляващо, а когато Абнър се изправи и започна двучасовата си проповед, слушателите бяха във възторг, че говори на приемлив хавайски език. За тема на проповедта си бе избрал Книга на пророк Софония, 2:11 — „Страшен ще бъде за тях Господ: Той ще изтреби всички земни богове, и Нему ще се покланят — всеки от мястото си — всички острови на народите“.

Проповедта бе напълно подходяща за случая. Фраза по фраза Абнър разтълкува думите на Софония. Той разказа за Господа и за Неговата сила, като посвети петнадесет лирични минути, за да опише новия Бог на островите. Обрисува го като Бог на милосърдието и състраданието.

След това изложи колко страшен е Йехова, когато бъде разгневен; говори за наводнения и болести, за гръм и мълнии, за глад и за мъченията в ада. За изненада на Абнър хавайците кимаха с разбиране. Чу как Келоло прошепна на Малама:

— Новият бог е също като Кейн. Много е страшен, когато се разгневи.

После стигна до старите богове на Лахайна, които новият Бог бе решил да унищожи. Спомена имената на Кейн и Ку, на Лоно и Каналоа, на Пеле и нейните помощници.

— Те ще изчезнат — извика Абнър на хавайски — ще изчезнат от Лахайна и от вашите сърца. Ако се мъчите да криете тези зли богове в сърцата си, ще бъдете унищожени, ще горите в огньовете на ада за вечни времена.

Подир това разясни какво значи да почиташ Бога и тук за първи път разви пред широка публика своя възглед за доброто общество.

— Един мъж почита Бога — каза Абнър — когато защитава жените в своя дом, когато не убива новородените момиченца, когато уважава закона. — По-късно се провикна: — Човек, който отглежда повече таро и го споделя със съседа си, по този начин почита Бога. — В един миг почти изложи доктрината на Нова Англия, като предложи: — Огледай се наоколо. Този човек има ли добра земя? Значи Бог го обича. Кануто на онзи мъж лови ли повече риба? Бог обича онзи мъж. Работи, работи, работи и ще откриеш, че Бог те обича. — А накрая събра кураж, загледа се право в алиите и разкри своето схващане за добрия управник. И всички събрали се, само тридесет от които не бяха обикновени хора, чуха смела нова концепция за управлението. Проповедта завърши с едно вълнуващо обобщение, което Абнър много обичаше, както го бе обичал преди него свети Павел. Мисионерът се провикна: — В Божието царство няма висши и нисши, няма алии и роби. Най-нисшият е огрян от светлина в добрите очи на Бога. — Тогава извика един роб, който бе застанал отвън, до вратата, защото не смееше да влезе в черквата, заведе го до амвона, прегърна го и каза: — Досега сте наричали този човек мръсен труп, жив мъртвец. Той вече не е роб. Той е ваш брат. — И изпълнен с благоговение в този потресаващ момент, той издигна глава и целуна роба по бузата, после го накара да седне на земята, недалеч от Малама, от самата Алии Нуи.

Връхната точка на службата по освещаването настъпи след изпълнението на серия от химни, водено от Кеоки, когато Абнър стана и обяви в края на третия час:

— Не е лесно да се влезе в царството Божие. Не е лесно да се влезе и в Неговата църква тук, на земята. Но днес ще разрешим на двама от вашите хора да започнат шестмесечния си изпитателен период. Ако докажат, че са добри християни, ще бъдат приети за членове на нашата черква.

Сред публиката настана голямо вълнение, чуваха се предположения кои ще бъдат двамината избрани, но Абнър въдвори тишина, като вдигна ръка и посочи Кеоки — висок, слаб и красив.

— Обичаният от вас вожд Кеоки бе приет за член на църквата в Масачузетс. Той е първият хаваец, удостоен с тази чест. Моята скъпа и добра съпруга, която познавате като учителка, също е членка на църквата. Член съм и аз, както и капитан Джандърс. Ние четиримата се събрахме и решихме още двама души да бъдат подложени на проверка за членство. Госпожо Хейл, би ли станала, за да назовеш първия от тях?

Джеруша се изправи, насочи се към сектора на алиите, наведе се и взе ръката на роба. Бавно и внимателно тя заговори на хавайски:

— Този канака Купа е известен на всички в Лахайна като непорочен човек. Той споделя това, което има, с другите. Грижи се за деца без родители. — С убедително изброяване на изключителните добродетели на роба, които всички признаваха, назоваването на неговото име прозвуча логично за цялата публика. — В сърцата си вие, жители на Лахайна, знаете, че Купа е Божи човек, и затова ние ще го приемем в Божията църква.

Абнър хвана ръката на Купа и извика:

— Купа, готов ли си да обичаш Йехова?

Робът бе така ужасен от всичко, което мисионерите му налагаха да прави, че едва промърмори нещо, а Абнър обяви:

— След шест месеца ти вече няма да си Купа, мръсният труп. Ти ще бъдеш Камекона. — И той даде на роба това ценно име — Соломон.

Публиката бе потресена, но преди някой да издума нещо срещу тази радикална стъпка, Абнър издигна своя силен и убедителен глас:

— Кеоки Канакоа, стани и предложи втория член на нашата черква.

С истинско вълнение и радост се изправи Кеоки, отиде до сектора на алиите и се наведе към сестра си Ноелани, Небесната мъгла. Тази сутрин тя бе облечена в бяло, с венче от жълти пера около главата и с бели ръкавици на умелите си ръце. В тъмните й очи светеше благоговение и тя се движеше, като че я бе повел не брат й, а сам Бог. Сякаш отдалече чу шепота на хавайците, които приемаха с радост избирането й, после осъзна, че Абнър се е обърнал към нея:

— Ти се държиш според Божиите закони. Учиш се добре, научи се също така да шиеш, защото всички жени, алии или не, трябва да умеят да шият. И не е ли казано в Библията за добродетелната жена: „Тя си набавя вълна и лен и на радо сърце работи с ръцете си“. Но има и още нещо, Ноелани — ти си била вдъхновение за този остров. След шест месеца ще станеш членка на черквата.

Със звучния си ясен глас Ноелани отговори:

— Учението и законът на Йехова ще бъдат за мене водеща светлина.

Абнър скри раздразнението си, че упоритите алии винаги поставяха азбуката и учението пред Бога.

Същата вечер Малама извика Абнър и след като бе седнал с кръстосани крака на рогозката пред излегналата се Алии Нуи, тя заговори тържествено:

— Днес за първи път, макуа Хейл, разбрах какво значи смирение. Видях, макар и не напълно ясно, какво значи благодат, макуа Хейл. Изпратих Келоло да живее в другата къща. Утре желая да поведа една процесия по улиците и да обявя новите закони на Мауи. Тук трябва да живеем по друг, по-добър начин. Ще приготвиш ли новите закони до утре на разсъмване, за да се запозная с тях?

— Днес е шабат — рязко отвърна Абнър. — Днес не мога да работя.

— Островът очаква да бъде спасен. Донеси ми законите сутринта — заповяда Малама.

— Ще ги донеса — предаде се Абнър.

На път към дома си той спря пред новата къща отвъд оградата.

— Келоло — каза — ще работиш ли с мене тази вечер?

Изгоненият съпруг се съгласи. Извикаха след това Кеоки и Ноелани и всички се отправиха към мисионерския дом.

— Законите трябва да бъдат прости — с държавнически тон започна Абнър. — Всеки трябва да ги разбира и да ги одобрява в сърцето си. Келоло, тъй като ти ще организираш полицията и ще прилагаш законите, кажи какви смяташ, че следва да бъдат те.

— Моряците да не скитат по улиците нощем — убедено отвърна Келоло — защото тогава правят най-големи пакости.

Така първият и най-оспорван закон бе вписан в грубо сглобената от Абнър книга: „При залез ще се удря барабан и при този сигнал всички моряци трябва да се върнат на корабите си, в противен случай ще бъдат незабавно арестувани и заключвани в затвора на Лахайна“.

— Следващият закон? — подкани ги Абнър.

— Не бива да се убиват новородените момичета — предложи Ноелани и това също стана закон.

— Следващият?

— Трябва ли напълно да забраним продажбата на алкохол? — попита Джеруша.

— Не — възрази Келоло. — Търговците вече са предплатили доставките си и това ще ги разори.

— Алкохолът убива вашите хора — изтъкна Абнър.

— Боя се от размирици, ако забраним продажбата — предупреди Келоло.

— Не бихме ли могли да спрем вноса на нови доставки? — предложи Джеруша.

— Френските военни кораби ни накараха да обещаем, че всяка година ще изпиваме много от техния алкохол — обясни Келоло.

— Не можем ли да забраним да се продава алкохол на хавайците? — пак се обади Джеруша.

— Френските военни кораби казаха, че трябва да караме и хавайците да пият от техния алкохол — отвърна Келоло — но аз мисля, че е по-добре да се откажем да правим това по-нататък.

Без да настоява на собствените си виждания, Абнър извлече от своята група кратък и разумен сбор от закони, но когато свършиха, забеляза, че са пропуснали един от най-важните проблеми за Хаваите.

— Трябва ни още един закон — предложи той.

— Какъв? — попита Келоло подозрително, защото се боеше да не се предприеме нещо срещу кахуните и старите богове.

— Бог казва — започна Абнър с известно смущение — и всички цивилизовани народи го приемат… — Замълча, тъй като се срамуваше да продължи. Но след кратко колебание събра смелост и изрече: — Не бива да се прелюбодейства.

Келоло дълго мисли по този въпрос.

— Мъчно ще е да се налага такъв закон — заключи той. — Аз не бих искал да налагам такъв закон… в Лахайна.

За всеобща изненада Абнър се обади:

— Съгласен съм, Келоло. Може да не успеем да го наложим напълно, но не е ли възможно поне да се опитаме хората да разберат, че в добрите общества прелюбодействието не се насърчава?

— Можем да кажем нещо подобно — съгласи се Келоло, ала после на лицето му се изписа голямо смущение и той попита: — Ама за какво прелюбодейство говориш, макуа Хейл?

— Как за какво прелюбодейство?

Келоло, Кеоки и Ноелани седяха мълчаливо и Абнър отначало си помисли, че проявяват упорство, но после съзна, че всеки от тях се е замислил сериозно. Видя, че Келоло движи пръстите си, и реши, че големият вожд брои.

— Знаеш ли, макуа Хейл — каза той — на Хаваите имаме двайсет и три вида прелюбодейство.

— Какво? — зяпна от учудване Абнър.

— И тук е цялата трудност — внимателно подхвана Келоло. — Ако просто кажем „няма да имаме прелюбодейство“, без да посочим от кой вид, всеки ще реши: „Това не се отнася до нашия вид прелюбодейство. Отнася се за другите двайсет и два вида“. А пък, ако изброим всичките двайсет и три вида, един подир друг, някой сигурно ще си помисли: „Никога не сме чували за този вид. Хайде да го опитаме!“. И тогава ще стане по-лошо, отколкото е сега.

— Какви са тези двайсет и три вида? — попита Абнър плахо.

— Ами ето — започна Келоло с дълбоки познания по въпроса — например женен мъж с омъжена жена. Това е едно. След това женен мъж с жената на брат си. Стават две. После женен мъж с жената на сина си. Стават три. Женен мъж със собствената си дъщеря. Стават четири.

— Това е достатъчно — извика Абнър.

— После мъже със сестрите си, момчета с майките си и още какви ли не комбинации — деловито обясни Келоло. — Щом единият от двойката е женен, ние го наричаме прелюбодеяние. Така че как можем да го спрем? — И той вдигна безпомощно ръце. — Ако изброим всичките двайсет и три вида, ще си създадем още по-големи неприятности.

Отдавна минаваше полунощ, а Абнър продължаваше да седи и да хапе перото си. Като всеки религиозен водач в историята той знаеше, че доброто общество започва от стабилното семейство, а стабилното семейство — създадено по замисъл или случайно — обикновено се основава на дисциплинирани сексуални отношения между един мъж и една жена, събрани заедно, след като е взет под внимание вековният световен опит по този въпрос. Не беше добре мъж да се жени за сестра си. Не беше добре във фамилиите да стават безкрайни кръвосмешения. Не беше добре момичетата да се вземат, докато са още малки. Но как можеше тази натрупана в света мъдрост да се обобщи за хавайците?

Най-сетне той стигна до един толкова прост отговор, тъй верен и удобен, че поколения хавайци се усмихваха, когато се споменеше за мъдрото указание на Абнър Хейл. Усмихваха се, защото разбираха точно какво е искал да каже. Този закон покриваше целия практически опит на един тропически остров и от всички по-маловажни неща, които Абнър бе постигнал на Мауи, хората с най-много обич си спомняха за тези умело подбрани думи. Защото законът бе формулиран най-накрая така: „Не спи пакостливо“.

В понеделник сутрин Абнър представи своите прости и ясни закони на Малама, която ги проучи. Два от тях тя изхвърли, тъй като смяташе, че твърде много ще се намесват в живота на нейните хора, но останалите й харесаха. Извика двете си придворни и трите огромни жени, облечени в хубави китайски коприни и с широкополи шапки, образуваха процесия, водена от двама барабанчици, двама мъже, които удряха големи морски мидени черупки, четирима с жезли, украсени с пера, Келоло начело на осем полицаи, Кеоки, Ноелани и един гръмогласен глашатай. Абнър и Джеруша не се включиха, тъй като законите бяха дело на хавайците и за хавайците.

Барабаните забиха, мидените черупки изпратиха острия си писклив звук над дърветата ку, Малама и двете й придружителки тръгнаха край рибния вир, минаха по прашния път покрай къщите на алиите и влязоха в центъра на града. От всички страни запритичваха хора и щом се съберяха повече от стотина души, Малама заповядваше барабаните да затихнат и глашатаят да издигне глас:

— Чуйте законите на Мауи: „Не убивай, не кради, не спи пакостливо!“.

Барабаните отново екваха, а изненаданите хора продължаваха да стоят под утринното слънце. Бащи, които припечелваха за любимата си храна пой, като откарваха дъщерите си до китоловните кораби, бяха потресени и се опитваха да спорят с Келоло, но той им даваше знак да млъкнат и процесията продължаваше.

Малама спря при малкия кей и нареди да надуят рога четири пъти, за да се съберат моряците, които бяха на брега по това време. Сред тях имаше двама капитани, които слушаха с фуражки в ръце изненадващите новини:

— Моряците не могат да скитат по улиците нощем. Забранява се на момичета да плуват до китоловните кораби.

— Господи! — промърмори единият капитан. — Скъпо ще си платят за тези закони.

— Сигурен съм, че това е работа на мисионера — допълни другият.

— Господ да му е на помощ — поклати глава първият и забърза по страничен път към кръчмата на Мърфи. Но едва бе успял да съобщи новината там, Малама и двете й едри придружителки се зададоха царствено с измачкания лист, на който бяха написани законите. Сега, когато барабанните удари спряха пред заведението на Мърфи, бяха обявени два специални закона:

— Отсега нататък момичетата няма да танцуват голи в кръчмата на Мърфи. От днес няма да се продава алкохол на хавайците.

Барабаните пак загърмяха. Прозвучаха роговете, а Малама и двете й придворни дами се оттеглиха. Законите бяха оповестени. Сега Келоло трябваше да осигури спазването им.

През тази нощ станаха безредици. Моряците от няколко кораба нападнаха града и влязоха в схватки с неопитните полицаи на Келоло. Против тяхната воля, момичетата бяха измъквани от леглата им и завличани на корабите. А към полунощ петдесетина моряци и търговци от Лахайна се събраха пред мисионерския дом, проклинайки и ругаейки Абнър Хейл.

— Той е написал законите! — изкрещя един моряк.

— Той е подучил дебелата дама да ги обяви! — провикна се друг.

— Да обесим малкото копеле! — разнесе се силен глас и предложението бе посрещнато с одобрителни възгласи.

Не последваха незабавни действия, но някой започна да хвърля камъни по тръстиковата къща и от време на време върху пода на стаята падаха камъни.

— Хайде да изгорим проклетата къща! — понесе се призив.

— Да го научим да не се бърка в нашите работи!

— Я излез навън, гаден малък червей! — чу се прегракнал глас.

— Излез! Излез! — ревеше тълпата, а Абнър стоеше свит на пода и закриваше с тялото си Джеруша и двете малки деца, за да не би да ги улучи някой камък.

Злобните обиди продължаваха през цялата дълга нощ, едва на разсъмване тълпата се пръсна, а щом изгря слънцето, Абнър забърза да се посъветва с Келоло.

— Тази нощ бе много лоша — посрещна го едрият вожд.

— Мисля, че довечера ще бъде още по-лошо — предрече Абнър.

— Да отменим ли законите? — попита Келоло.

— Никога! — откликна веднага Абнър.

— Добре ще е да попитаме Малама — предложи Келоло.

Намериха я заобиколена от местни жители, които я бомбардираха със страховете си, и в тази обстановка Абнър осъзна каква велика жена бе тя.

— Малама вече е казала — заяви тя строго. — Думите й са закон. Искам до един час да доведете в тази стая всички корабни капитани. Доведете ги!

Когато американците пристигнаха — сурови, брадати, снажни ветерани от китоловните райони, тя обяви на английски:

— Закона аз ви го дадох. Най-добре вие да го запомните.

— Госпожо — прекъсна я един от капитаните — идваме в Лахайна от десет години. Винаги сме прекарвали тук добре и сме се държали доста прилично. Но не мога да кажа какво ще се случи сега.

— Аз мога да ви кажа! — извика Малама на хавайски. — Вие ще изпълнявате законите.

— Моряците ни имат нужда от жени — възрази капитанът.

— Вилнеете ли така по улиците на Бостън? — попита Малама.

— За жени? Да — отговори капитанът.

— И полицията ви спира, нали? — настояваше Малама.

Капитанът заклати показалец и я заплаши:

— Госпожо, добре ще е никаква полиция на този жалък остров да не се опитва да спира моите моряци.

— Нашата полиция ще ви спира! — предупреди Малама. После смени тона и заговори умолително на капитаните: — Ние сме малка страна, стараем се да се развиваме като модерните държави. Искаме да променим живота си. Не е правилно нашите момичета да плуват до корабите. Вие го знаете и трябва да ни помогнете.

— Госпожо — изръмжа упорито един от капитаните — тук ще има неприятности.

— Тогава нека има неприятности — спокойно каза Малама и ги отпрати.

Келоло искаше да отстъпят, Кеоки се боеше, че ще станат сериозни безредици, а Ноелани съветваше да са предпазливи. Но Малама бе непреклонна. Изпрати вестоносци да извикат всички едри мъже от отдалечените райони. Отиде лично до новия форт, за да провери дали вратите му са здрави, а на Келоло поръча:

— Трябва да си готов да се биете тази нощ. Капитаните са прави. Ще има неприятности.

Но когато хората й се заеха с възложените им задачи и нямаше кой да подслушва, тя извика Абнър и го попита без заобикалки:

— Правилно ли постъпваме?

— Правилно постъпваш — увери я той.

— А довечера ще има ли неприятности?

— Боя се; че ще има, и то сериозни — призна той.

— Нима постъпваме правилно в такъв случай?

Абнър разказа на Малама десетина случки от Стария завет, когато мъже са се изправяли срещу страшни противници в защита на Божиите закони. А след като приключи, я попита тихо:

— Малама, сърцето ти не знае ли, че законите, които ти прочете, са добри?

— Те са част от сърцето ми — отвърна тя откровено.

— Тогава ще възтържествуват — твърдо заяви Абнър.

Малама искаше да вярва в това, но малодушието на другите нейни съветници й се бе отразило. Изправи се над Абнър, сведе поглед надолу към него и отново го попита:

— Малък миканеле — тя произнесе по хавайски думата „мисионер“ — кажи ми истината. На прав път ли сме?

Абнър затвори очи, вдигна глава към тръстиковия покрив и извика с глас, с какъвто навярно Йезекиил се е обърнал към юдейските старейшини:

— Хавайските острови ще живеят според тези закони, защото те са волята на Господа Бога Йехова.

Убедена от тези думи, Малама заговори по конкретните въпроси.

— Какво ще стане тази нощ?

— Тебе няма да те безпокоят, Малама, но мисля, че е възможно да се опитат да подпалят моята къща. Може ли Джеруша и децата да дойдат при тебе?

— То се знае, също и ти.

— Аз ще остана в дома си — кротко каза Абнър.

Докато той се отдалечаваше, накуцвайки, Малама почувства, че обича своя упорит малък миканеле.

През нощта по улиците на Лахайна настъпи истински хаос. На здрачаване един пиян морски капитан заедно с Мърфи поведе група моряци към форта и подканиха полицаите да ударят мидената черупка. Щом прозвуча това предупреждение към моряците, тълпата връхлетя върху полицаите и почна да ги хвърля в залива. След това всички шумно се върнаха в кръчмата на Мърфи, където трите по-големи дъщери на Пупали танцуваха голи под дивашки радостни викове. Разнасяха се бутилки, а моряците крещяха.

— Пийте, пийте! Защото мисионерът казва, че повече няма да ни дават!

При повторението на тези думи тълпата така се възбуди, че някой се провикна:

— Дайте да свършим с малкия пикльо веднъж завинаги.

Пияните мъже излязоха на улицата и се насочиха към мисионерския дом, но по пътя някой предложи по-добър план:

— Защо ще се занимаваме с него? Защо да не изгорим проклетата му черква? Тя е тръстикова!

Четирима мъже се понесоха в мрака със запалени факли и ги метнаха върху тръстиковия покрив. Нощният бриз бързо разнесе пламъците по целия покрив и те плъзнаха и по стените.

Така запаленият огромен фар доведе до последствия, които разбунтуваната тълпа не бе предвиждала. Местните хора, които бяха работили по построяването на черквата и я бяха обикнали като символ на своя град, сега, като видяха, че тя гори, се втурнаха да я гасят. Много скоро пространството около черквата се изпълни с мъже и жени — потни, мълчаливи, усърдни, те шибаха стените, за да потушат огъня, и с невероятните си усилия през тази нощ спасиха по-голямата част от стените, като ги заливаха с вода, удряха ги с метли и с голи ръце. Моряците, изумени от храбростта на тези неграмотни островитяни, се оттеглиха и ги наблюдаваха в почуда.

Но когато жителите на Лахайна видяха какво е останало от любимата им черква, където им бяха проповядвали думи на велика надежда, те се вбесиха до такава степен, че ги обхвана истерия.

— Да хвърлим моряците в затвора! — изкрещя един островитянин.

Огнеборците посрещнаха това предложение с одобрителни викове и се впуснаха в диво преследване на виновниците.

Където и да забележеха моряк, трима-четирима едри туземци се нахвърляха върху него и често го оставяха в безсъзнание под тежестта на някоя дебела жена, която продължаваше да го удря по главата, докато мъжете диреха други моряци — към всички се отнасяха еднакво, а който се съпротивяваше, едва се отърваваше със счупена ръка или челюст. Когато разправата свърши, Келоло изпрати полицаите си да съберат повалените смутители на реда и да ги хвърлят в новия затвор. После, с прозрението на политик, той лично огледа струпаните на купища американци, издири всички капитани и на всекиго каза с бащински глас:

— Капитани, аз в сърцето си съжалява. Не сме те видели добре, помислили за моряк, ние много бум-бум. Няма сърдиш, аз грижа за тебе.

След това заведе капитаните в кръчмата на Мърфи, почерпи ги по едно питие, но като допираха разкървавените си устни до чашите, Келоло изпитваше задоволство, че са ги подредили така добре.

По залез на следната вечер мидените черупки пак прозвучаха и мнозина от моряците се качиха в лодките си, за да се върнат на корабите. Онези, които останаха, бяха подгонени из града — не от полицаи, а от вбесени банди хавайци, които налитаха да ги бият. А като хванеха моряк, някой полицай му се притичваше на помощ и до осем часа затворът се изпълни с арестанти. На третата вечер повечето от заловените на брега моряци след полицейския час сами търсеха полицаите и охотно се предаваха, за да не бъдат малтретирани от гневните тълпи. До четвъртата вечер редът в Лахайна бе възстановен. Полицията на Келоло владееше положението.

На другия ден Малама, по предложение на Келоло, повика капитаните китоловци в своя дворец, където бе приготвено угощение. Тя поздрави всеки от наранените капитани с голяма топлота и изказа съжаление за грубото държане на нейните хора. Нахрани гостите си добре, поднесе им хубаво уиски и накрая предложи:

— Нашата красива черква беше опожарена. Сигурна съм, че това е станало случайно. Ние, разбира се, желаем да я възстановим, и ще го направим. Но преди това искаме да сторим нещо за добрите американци, които идват в Лахайна. Затова ще построим един малък параклис за моряците. Там ще могат да четат, да се молят и да пишат писма до любимите си близки хора в своята страна. Вие, добри капитани, ще дадете ли пример, като отделите по няколко долара за параклиса?

Със своя завладяващ чар тя измъкна повече от шестдесет долара от изумените капитани. Така още една от мечтите на Абнър Хейл, зародила се край Четиримата евангелисти, когато двама моряци се люлееха на мачтата, извита като дъга, се сбъдна: параклисът на моряците в Лахайна.

* * *

През 1828 година изглеждаше, че светът на Абнър най-после бе добре организиран. Мисионерът имаше грубо писалище и лампа с китова мас, под чиято светлина превеждаше Библията. Също и три училища, които работеха все по-успешно. Навярно не беше далеч денят, когато Илики, най-младата и най-красива дъщеря на Пупали, щеше да се омъжи за единия от двамата преуспяващи хавайци, които твърде често надничаха в училището на Джеруша. Завръщането на капитан Джандърс в Лахайна и решението му да се установи тук като търговец — снабдител на корабите с провизии, както и очакваното пристигане на съпругата и децата му от Ню Бедфорд, осигуряваха на Абнър интелигентен приятел, с когото да разговаря. По щастлива случайност капитанът бе научил, че младият Кридланд, набожният моряк от „Тетис“, е останал без работа в Хонолулу, защото корабната компания бе закрита. Това подтикна Абнър да пише на младежа и да го покани да свърже съдбата си с моряшкия параклис, където Кридланд работеше сега и съветваше младите моряци, които спираха в Лахайна. А техният брой постоянно растеше. През 1828 година се очакваха 45 китоловни кораба, а на следващата — 62.

Малама скоро щеше да намери Божията благодат и бе почти сигурно, че ще бъде приета в църквата при освещаването на новопостроената черква. Всъщност на широкия и прекрасен хоризонт на Лахайна се очертаваха само две трудности. Абнър бе очаквал първата. И наистина, когато дойде време да възстановят черквата, Келоло му съобщи, че кахуните пак искат да се посъветват с него, но той му отговори:

— Вратата ще остане, където си беше. А тези приказки, че кахуните знаели предварително за разрушаването на черквата, ме ядосват. Опожариха я няколко пияни моряци и това е всичко. Пожарът нямаше нищо общо с вашите местни суеверия.

— Макуа Хейл! — внимателно възрази Келоло. — Не искаме да говорим за вратата. Знаем, че за тебе този въпрос е решен, и също така знаем, че на черквата винаги ще се случват нещастия. Но това не можем да променим.

— За какво искат да ме видят кахуните? — подозрително попита Абнър.

— Ела в черквата — помоли го Келоло.

Когато Абнър се срещна с мъдрите старци, те му посочиха изгорялата горна третина на стените и липсващия таван, след това му направиха следното предложение:

— Макуа Хейл, сетихме се колко горещо беше в старата черква, как вътре се събираха по три хиляди души и не влизаше ветрец да ни разхлажда.

— Топло беше — съгласи се Абнър.

— Затова няма ли да е разумно да не вдигаме изгорелите стени по-високо? Няма ли да е добре дори да ги направим още по-ниски? Ще поставим високи колони, които ще крепят тавана, както си беше, а когато Черквата бъде готова, ветровете ще могат да преминават през нея и да ни разхлаждат, като че ли сме седнали до брега.

Няколко минути бяха нужни на Абнър, за да схване това смело предложение и да свърже в ума си съставките му.

— Искате да кажете, да свалим стените дотук?

— Дори по-ниско, макуа Хейл — съветваха кахуните.

— Така ли?… — размишляваше Абнър. — А после да издигнем колоните като по-рано.

— Да, и да закрепим на тях тавана, както преди.

— Но тогава няма да има стени — възрази Абнър.

— Вятърът ще се движи над нас и ще е много по-добре.

— Но няма да има стени — повтори Абнър и се сниши до пода. — Човекът, който седи тук, ще може да гледа нагоре и да вижда небето.

— Това лошо ли е? — попита Келоло.

— Черквите винаги имат стени — бавно произнесе Абнър. Спомни си всички черкви, които бе виждал в Нова Англия. Най-същественото за една черква бе да има четири плътни стени, изградени под прав ъгъл, и над тях камбанария. Дори и картините с черкви в чужди земи, които бе виждал, показваха, че имат по четири стени, а онези, дето бяха по-различни, очевидно бяха папски. — Ще възстановим черквата, както беше преди — твърдо заяви той.

— Ще бъде много горещо — предупреди Келоло.

— Всяка черква трябва да има стени — потвърди становището си Абнър и се раздели с кахуните.

Втората трудност не можеше да бъде предвидена, поне от Абнър Хейл. Отнасяше се до Кеоки Канакоа, чието училище постигаше чудеса и извеждаше хавайските момчета от каменния век в настоящия. Половината от моряците на кораба „Тетис“, който правеше седмични курсове между Лахайна и Хонолулу, бяха възпитаници на Кеоки. Младежите, които работеха на печатарската машина в мисията и печатаха Библията, също бяха негови ученици. В обществения живот той бе здрава, надеждна опора на християнството и неговото четене на библейски текстове по време на черковните служби вдъхновяваше слушателите. Затова идването на Кеоки в тръстиковата къща на Абнър не би трябвало да е такава изненада, каквато се оказа.

— Преподобни Хейл, кога мога да се надявам да бъда ръкоположен за редовен пастор? — попита хаваецът.

Абнър остави перото си и изгледа младия човек с учудване.

— За пастор?

— Да, в Йейл ми казаха, че трябва да се върна на Хаваите и да стана пастор на моите хора.

— Но ти вече работиш за тях, Кеоки — опита се да го успокои Абнър.

— Чувствам се готов да имам собствена черква — отвърна Кеоки. — В някоя друга част на острова, където хората се нуждаят от Бога.

— Но, Кеоки, не може да има черква без мисионер.

— Защо не? — недоумяваше красивият хаваец.

— Ами… — започна Абнър. После захвърли перото и каза направо: — Нямам планове да ръкополагам хавайци.

— Защо не? — настояваше Кеоки.

— Това никога дори не е било обсъждано, Кеоки — обясни Абнър. — Ти вършиш чудесна работа в училището… то се знае… Но пълноправен пастор? О, не! Това ще е неуместно. Невъзможно.

— Аз смятах, че вие, мисионерите, идвате тук, за да ни образовате… да ни подготвите сами да се грижим за себе си.

— Така е, Кеоки — увери го Абнър. — Чувал си ме да говоря с майка ти. Да настоявам тя да управлява острова самостоятелно. Аз не й се меся в нищо.

— В това отношение си бил винаги много внимателен — призна Кеоки. — Но църквата е по-важна от управлението.

— Точно така! — улови се за думите му Абнър. — Управлението може да се провали поради грешки на майка ти, ала това няма да е непоправима беда. Но ако църквата се провали поради твоя грешка… Е, Кеоки, тази беда никога не би могла да се поправи.

— Как ще разбереш дали имам сили да върша Божията работа, ако не ми дадеш възможност да опитам? — умоляваше го Кеоки.

— Когато оцеляването на църквата е под въпрос, не можем да поемаме рискове.

— Това означава ли, че никога не мога да стана пастор? Тук, в моята земя?

Абнър се отпусна върху облегалката на стола и си помисли мрачно: „Все пак някой трябва да му припомни фактите“.

— Ще имаш ли сили, Кеоки — започна той хладно — да изискваш от сънародниците си хавайци да следват Божиите заповеди? Готов ли си да следиш кои живеят развратно и да обявяваш имената им в неделя? И да откриваш кои пият? Ще ти стигне ли смелост да изгониш алиите, които пушат? Мога ли да ти имам доверие, че ще разясняваш Библията с подобаващи думи? Или че ще отказваш подкупи от алии, които искат да бъдат приети в църквата? Кеоки, мили мой сине, никога няма да имаш куража, който се изисква от един пастор. Преди всичко още си много млад.

— По-възрастен съм от тебе, когато си бил ръкоположен — изтъкна хаваецът.

— Да, но аз съм израснал в християнско семейство. Аз бях…

— Бял човек, нали? — направо попита Кеоки.

— Да — отговори Абнър също тъй откровено. — Да, Кеоки, моите прадеди са се борили за тази църква цели сто години. От най-ранно детство знам какво божествено, какво вдъхновяващо, какво свято нещо е църквата. Ти още не го знаеш и не можем да поверим църквата в твои ръце.

— Горчиви неща говориш, преподобни Хейл — отвърна Кеоки.

— Помниш ли как на борда на „Тетис“ дадох Библия на стария китоловец и как той посрами Библията, и мене, и Бога? Ето какво се случва, когато поверяваме благото на църквата в неподходящи ръце. Трябва да почакаш, Кеоки, докато докажеш себе си.

— Аз съм се доказал — упорстваше Кеоки. — Доказах се в Йейлския колеж, когато стоях вън, на снега, и молех да ме приемат. Доказах се в Корнуол, където бях най-добрият ученик в мисионерското училище. И тук, в Лахайна, те бранех от моряците. Какво повече трябва да направя, за да се докажа?

— Тези дела са били твой дълг, Кеоки. Те ти дадоха право да станеш член на църквата. Но не и да станеш пастор! Може би по-късно, когато бъдеш по-възрастен и вече проверен човек. Не и сега. — И Абнър отпрати високомерния младеж.

За негова изненада, когато сподели случилото се с Джеруша, тя взе страната на Кеоки.

— Абнър, Американският Мисионерски съвет те изпрати със задача да подготвиш хавайци, които ще могат да организират тук свои собствени църкви.

— Да ги организират, а не да ги ръководят, да! — съгласи се веднага Абнър. — Скоро ще приемем повече членове и ще изберем църковно настоятелство. Но да направим един хаваец пастор! Това ще бъде истинско безумие. Не можех да го кажа на бедния Кеоки, ала той никога няма да стане пастор. Никога!

— Защо не? — учуди се Джеруша.

— Той е езичник. Не е по-цивилизован от дъщерите на Лупали. Достатъчно е да се извие един силен ураган, и ще загуби цялата си привидна цивилизованост.

— Но когато ние си заминем, Абнър, ще трябва да предадем църквата на Кеоки и на неговите сънародници.

— Никога няма да си заминем — почти тържествено заяви Абнър. — Това е нашият дом, това е нашата църква.

— Завинаги ли смяташ да останем тук? — попита Джеруша.

— Да. А когато умрем, от Бостън ще изпратят други мисионери, които да ни заместят. Кеоки да ръководи църквата! Това е невъзможно!

Но Абнър бе свикнал да слуша жена си и дълго след този спор продължи да мисли върху думите й, докато най-сетне намери разумно решение на проблема с Кеоки. Повика младия хаваец и щастлив му съобщи какво бе намислил:

— Кеоки, открих по какъв начин можеш да служиш на църквата, както ти желаеш.

— Искаш да кажеш, че мога да бъда ръкоположен? — радостно възкликна младият човек.

— Нямам предвид точно това — отвърна Абнър, който бе тъй доволен от сполучливото си хрумване, че дори не забеляза разочарованието на събеседника си. — Готов съм да те направя главен църковен настоятел, Кеоки. Ти ще се движиш сред хавайците и ще наблюдаваш кои пушат. Ще следиш кой лъха на алкохол. Всяка седмица ще ми даваш списък на хората, които трябва да бъдат порицани от амвона, и ще ми предлагаш кои да бъдат изключени от църквата. Нощем ще се промъкваш тихо през Лахайна и ще ми съобщаваш кой спи с чужда жена. Готов съм да ти разреша да вършиш всичко това за църквата — завърши бодро Абнър. — Доволен ли си?

Кеоки мълча дълго, загледан в дребния мисионер. Когато Абнър повторно го попита как намира това предложение, той промълви с горчивина:

— Аз търсех начин да служа на своите хора, а не да ги шпионирам.

Напусна мисията и не се появи много дни.

Джеруша и Кеоки не можеха да устоят на аргументите на Абнър срещу хавайците, ала скоро в Лахайна се появи гост, който не само сподели всички съмнения на Джеруша и ги изрази със силни и ясни думи, но прибави към тях и своите собствени. Това бе доктор Уипъл, отслабнал и загорял след многогодишна работа в далечните земи, който бе пристигнал с кораба на Келоло „Тетис“. Веднага се отправи към мисионерския дом и от вратата извика:

— Сестра Джеруша, прости ми, че не можах да дойда, когато беше бременна. Боже мой! Забравих, че вече имаш две деца. И отново си бременна!

С годините Уипъл бе помъдрял и бе станал по-прям. Пред очите му бяха умрели твърде много хора — съпруги, деца, мисионери, изтощени от работа до смърт; затова вече не подбираше думите си тъй внимателно, както някога на „Тетис“.

— Пътувах насам в същата каюта, но сега бяхме само петима мъже и се чувствах самотен. Сестра Джеруша, я да видя кутията ви с лекарства. — Придърпа черната кутия и провери дали в нея има някои от новите лекарства, които неотдавна бе получил от Бостън. — Ще ви оставя повече ипекак. Действа много добре при треска у децата. А довечера ти, брат Абнър, и аз ще бъдем на богата вечеря с Джандърс в неговия нов магазин. И тъй като пак страдах от морска болест на проклетия „Тетис“, ще пийна малко уиски. И вас ще ви хване морската болест, когато идвате към Хонолулу.

— Необходимо ли е да идваме? — попита Абнър, защото и той като Джеруша предпочиташе да останат в Лахайна. Когато ходеха за годишните събрания на мисионерите в Хонолулу, градът им се струваше мръсен, прашен и грозен сбор от бордеи.

— Да — тъжно потвърди доктор Уипъл. — И се боя, че това събрание ще бъде трудно.

— Защо, какво има? — изненада се Абнър. — Пак ли ще се разисква въпросът за възнагражденията на мисионерите? Аз изложих становището си миналия път, брат Джон. Винаги ще бъда против заплати за мисионерите. Ние сме тук като Божии служители и не се нуждаем от заплащане. Няма да променя мнението си.

— Не това ще бъде темата — прекъсна го Уипъл. — Аз не съм съгласен с теб по въпроса за заплатите. Мисля, че трябва да получаваме възнаграждение, но сега проблемът е друг. Ще трябва да гласуваме за брат Хюлет.

— Брат Ейбрахам Хюлет! — повтори Абнър. — Нямам никакви новини от него, откакто се роди синът му. А живеем на един и същ остров. Какъв е проблемът с брат Ейбрахам?

— Не си ли чул? — изуми се Уипъл. — Той пак има неприятности.

— Какво е направил?

— Оженил се е за хавайка — отговори Уипъл.

В тръстиковата къща настъпи дълго, ужасно мълчание. Тримата мисионери си разменяха само изумени погледи. Най-после Абнър извади носната кърпа и избърса челото си.

— Искаш да кажеш, че той живее с местна жена? С езичница?

— Да.

— И събранието трябва да реши как да се постъпи с него?

— Да.

— Няма какво да се решава — отсече Абнър. Взе Библията си, попрелисти я и намери текста, който имаше пряко отношение към случая. — Мисля, че в Йезекиил, глава 23, стихове 29 и 30, става дума за такова поведение: „И ще постъпят с тебе жестоко; ще ти вземат всичко, спечелено с труд, ще те оставят гола и непокрита, и ще бъде открита твоята срамна голота, твоето разпътство и твоето блудстване. Това ще стане с тебе поради твоето блудстване с народите, с чиито идоли ти се оскверни“. — Той затвори Библията.

— Решили ли са вече да го отстранят от църквата? — попита Джеруша.

— Да — отговори Уипъл.

— Че какво друго могат да направят? — възкликна Абнър. — Пастор се е оженил за езичница. Блудство с езичници. Не ми се ходи в Хонолулу, но, изглежда, съм длъжен да отида.

— Ще ни извиниш ли, сестра Джеруша — каза Уипъл — ако се разходим до кея?

Й той поведе Абнър по красивите пътеки на Лахайна, под чепати дървета ку и стройни палми.

— Щастливи сте, че живеете тук — въздъхна Уипъл. — Тук климатът е по-добър, отколкото на другите хавайски острови. Има изобилна вода. И тази прекрасна гледка.

— Каква гледка? — попита Абнър.

— Не идваш ли тук всяка вечер, за да се наслаждаваш на най-хубавата гледка на Хаваите? — с изненада го погледна Уипъл.

— Не бях забелязал…

— Погледни! — извика Уипъл, обзет от поетично настроение, тъй като му бе омръзнал скучният хавайски пейзаж на други места. — На запад, зад няколко мили синя вода, се простират красивите заоблени хълмове на Ланай. Виждал ли си по-свежи хълмове? Зеленината им прилича на кадифено покривало, хвърлено от Бога. А на север — планинските зъбери на Молокай. На юг пък се извисяват хълмистите вериги на Кахулауе. Накъдето и да погледнеш — планини, долини и морска синева. Щастливи сте вие в Лахайна! Живеете в гнездо на красотата. А-а, виждал ли си китовете, които се размножават в този пролив?

— Не съм виждал никакви китове — смънка Абнър.

— Един моряк ми каза, след като ампутирах ръката му, че една нощ видял край Лахайна десетина кита с малките им. Каза, че цял живот е убивал китове с харпуни и винаги ги е смятал за огромни, безлични животни, прекалено големи дори за океана. Но когато ръката му гангренясала и разбрал, че ще я загуби, за първи път видял китовете като майки и бащи, които играят с децата си край Лахайна. Каза ми… Както и да е, той вече няма да мята харпуни.

Абнър не слушаше. Погълнат бе от нещо, което не бе правил досега: взираше се в декора, сред който съществуваше този китоловен град. Разбира се, виждал бе хълмовете край града, защото бе преминавал през тях, но не беше оценявал красотата на заобикалящия го океан, осеян с острови, подобни на скъпоценни камъни сред дълбоки сини води, бели пясъчни ивици и постоянно прелитащи над тях облаци. Сега разбра защо китоловните кораби обичаха да хвърлят котва тук, където не ги заплашваха никакви бури. Пристанището бе защитено от всички страни, а на брега ги очакваше Лахайна с изобилната си вода, прясно месо и прохладни пътеки.

— Доста е красиво — призна Абнър.

— Неприятно чувство буди у мен отношението ти към брат Хюлет — започна доктор Уипъл, когато седнаха удобно на една скала.

— Това отношение не е мое, а на Библията — каза Абнър. — Блудствал е с езичница.

— Хайде да не си служим със старомодни изрази — пресече го Уипъл. — Става дума за жив човек, а живеем в 1829 година. Той няма силен характер и никога не съм го обичал особено много…

— Какво искаш да кажеш, брат Джон? За какви старомодни изрази намекваш?

— Той не е блудствал с езичница, брат Абнър… Ако нямаш нищо против, да оставим това обръщение „брат“. Слушай, Абнър, този мъж, Ейбрахам Хюлет, е останал сам в Хана с едно бебе на ръце и, дявол да го вземе, без да има понятие как да се грижи за момченцето си.

— Брат Джон! — избухна Абнър. — Моля те, не ме обиждай с такъв език. Освен това брат Ейбрахам е имал…

— Хавайската девойка не е била езичница, а добра християнка… неговата най-добра ученичка… Знам го, защото аз й акуширах, когато роди.

— Тя е родила? — прошепна Абнър.

— Да, едно чудесно момиченце. Кръсти я Аманда, на моята жена.

— Кога стана…

— Вече не броя месеците, Абнър. Сега те са женени и изглеждат много щастливи. А пък ако някакъв морален кодекс изисква самотен мъж като Ейбрахам Хюлет…

— Трудно ми е да те разбера, брат Джон — възнегодува Абнър.

— Погребал съм толкова хора, отрязал съм толкова крака… Много от нещата, които ни тревожеха в Йейл, вече не ме безпокоят, бивш мой състайнико.

— Но безспорно не можеш да позволиш на човек като брат Хюлет да остане в черквата, нали? С една езичница!

— Моля те, спри да повтаряш тази дума, Абнър. Тя не е езичница. Ако Аманда Уипъл умре утре, аз също бих се оженил за такава девойка, а и Аманда би искала да постъпя така. Поне ще знае, че за децата й ще се грижи добра майка.

— Останалите мисионери няма да мислят като тебе, брат Джон.

— Горд съм, че Имануел Куигли мисли като мене. И затова дойдох в Лахайна. Искаме да застанеш на наша страна. Не прогонвай бедния Хюлет от черквата.

— Господ е казал: „И ще постъпят с тебе жестоко, поради твоето блудстване с народите, с чиито идоли ти се оскверни“.

С глух глас Абнър приключи спора, но продължи да се учудва на Джон Уипъл. Следващите думи на лекаря обаче прекратиха учудването му и потвърдиха неговите съмнения.

— Напоследък доста често размишлявам, Абнър — започна Уипъл. — Смяташ ли, че постъпихме правилно, като нахлухме в това островно кралство с новите си идеи?

— Божието слово — отсече Абнър — не е нова идея.

— Приемам това — извини се Уипъл — но помисли си за някои от последствията. Знаеш ли, че когато капитан Кук е открил тези острови, е пресметнал населението им на четиристотин хиляди души? Това е било преди петдесет години. Колко са хавайците днес? По-малко от сто и трийсет хиляди. Какво се е случило с тях?

За изненада на Уипъл Абнър не се развълнува много от тези цифри и попита спокойно:

— Верни ли са тия данни?

— За първата цифра се кълне капитан Кук, а аз — за втората. Абнър, виждал ли си епидемия от дребна шарка в хавайско село? По-добре е да не виждаш. Пшшшт! — Издаде звук, напомнящ съскащ огън, който изгаря тръстикова колиба. — Цялото село изчезва. Ти например караш ли членовете на твоята черква да носят дрехи, изпратени от Нова Англия?

— Имам само деветима членове — призна Абнър.

— Само деветима в целия този… — Доктор Уипъл запрати едно камъче във водата и се загледа в почти голия хаваец, който се плъзгаше със сърфа към плажа на алиите. — Изискваш ли от човек като този например да носи дрехи от Нова Англия в неделя?

— Разбира се. В Библията не е ли казано „Уший си ленени дрехи и покрий голотата си“.

— А чуваш ли сухата кашлица, която се носи из черквата?

— Не.

— Аз я чувам и съм страшно обезпокоен.

— От какво?

— Боя се, че след още трийсет години хавайците няма да са сто и трийсет хиляди, а навярно само трийсет. От хората, които заварихме тук, когато пристигнахме, дванайсет от всеки тринайсет души ще са загинали.

— Лахайна никога не е била по-голяма — сухо забеляза Абнър.

— Градът — може би. Но какво ще кажеш за долините? — Уипъл, както бе свикнал да прави при обиколките си из островите, повика един старец и го попита на хавайски: — Колко хора живееха в тази долина по-рано?

— Повече от хиляда.

— А сега колко са?

— Трима. Икахи, Илуа, Икулу. Трима.

— Ами ей в оная долина колко хора живееха?

— Повече от две хиляди.

— Сега колко са останали?

— Всичките тези хора… вече измряха — отвърна старецът и Уипъл го пусна да си върви.

— Така е по всички долини — унило обобщи той. — Мисля, че за да се спасят Хаваите, трябва да се предприеме нещо решително. Тук е нужно да се създаде някаква голяма индустрия. След това да доведем силни, жизнени хора. Да речем, от Ява или може би от Китай. Да започнат да се женят за хавайки. Може би…

— Ти, изглежда, си обхванат от съмнения — обади се Абнър.

— Така е — призна Уипъл. — Много се боя, че това, което вършим, не е правилно. Убеден съм, че спомагаме за разпространението на туберкулозата и че тези прекрасни хора са обречени. Ако много бързо не променим нещата.

— Не е наша работа да правим промени — хладно отвърна Абнър. — Хавайците са деца на Сим и Господ е заповядал всичките Симови деца да изчезнат от лицето на земята. Битие, глава 9, стих 27: „… да разшири Бог Иафета, и той да се посели в шатрите Симови“. Хавайците са обречени и подир сто години ще са изчезнали от земята.

— Как можеш да изповядваш такива идеи, Абнър? — изуми се Уипъл.

— Такава е волята Божия. Хавайците са лъжовни и развратни хора. Макар че съм ги предупредил, продължават да пушат, обрязват синовете си и захвърлят дъщерите си. Играят на комар и на разни игри в неделя. Заради тези грехове Бог е заповядал да бъдат изтрити от лицето на земята. Когато те изчезнат, нашите деца, както е указано в Библията, ще се поселят в техните шатри.

— Ако ти вярваш в това, Абнър, защо продължаваш да живееш сред тях като мисионер?

— Защото ги обичам. Искам да им донеса утехата на Господа, та когато загинат, да получат Неговото опрощение, а не да горят във вечните огньове на преизподнята.

— Такава религия не ми харесва — отсече Уипъл. — Аз не се стремя към техните шатри. Трябва да има по-добро решение, Абнър. Като студенти в Йейл учехме, че първият принцип на нашата църква е: всяка отделна черква е самостоятелен сбор от вярващи, отделна конгрегация. Никакви епископи, никакви свещеници, никакви папи. Самото име на църквата ни изразява това убеждение. Конгрегационалисти. А какво виждаме тук? Система от попщина! За толкова години си позволил само на деветима да се присъединят към черквата ти като пълноправни членове. Абнър, положително грешим в нещо.

— Нужно е време, за да се превърнат езичниците в истински…

— Не! — възрази Уипъл. — Те не са езичници! Една от най-умните жени, които съм срещал или за които съм чел, е Каахуману. Както разбирам, и тук има подобна жена, вашата Алии Нуи. Езичници? Тази дума не значи нищо за мене. Ти, да речем, допуснал ли си някой от така наречените езичници да стане пастор? Не, разбира се.

За Абнър разсъжденията на Уипъл бяха отблъскващи и той стана, за да си върви. Но някогашният му съквартирант го хвана за ръката решително.

— Слушай, Абнър, за днес нямаш по-важна работа от тази да говориш с мене. Чувствам, че душата ми е неспокойна, и търся подкрепа. Надявах се, че когато седнем заедно с тебе, с Джеруша и капитан Джандърс, ще си възвърна част от вярата, която ни вдъхновяваше на „Тетис“… — Гласът му заглъхна и след малко си призна: — Отчаян съм от Бога.

— Какво искаш да кажеш? — прошепна Абнър.

— Божият дух изпълва съзнанието ми, но не съм доволен от начина, по който ние прилагаме Божието слово.

— Ти говориш срещу църквата, брат Джон — предупреди го Абнър.

— Да, и се радвам, че ти го каза, защото аз се срамувах да произнеса тези думи.

— Църквата ни е изпратила тук, брат Джон. Само чрез църквата постигаме някакви успехи. Мислиш ли, че бих се осмелил да говоря за алиите по същия начин, ако се обръщах към тях от името на Абнър Хейл? Но като оръдие на църквата имам смелост за всичко.

— Дори за мъдростта?

— Какво имаш предвид?

— Ако умът ти внезапно се домогне до нова мъдрост, до коренно различно схващане за живота… ти, като служител на една всесилна църква, ще се осмелиш ли да приемеш тази нова мъдрост?

— Няма нова и стара мъдрост, брат Джон. Съществува само Божието слово и то ни се разкрива в църквата чрез Светата Библия. Не може да има по-голяма мъдрост.

— Не по-голяма — съгласи се Уипъл — но може да има и друга.

— Не мисля така — отвърна Абнър и тъй като не му се слушаха повече приказките на Уипъл, стана и се прибра.

Но вечерта, в приятната компания на капитан Джандърс, който бе приготвил чудесна вечеря с хубаво вино и уиски за лекаря, старите приятели се отпуснаха.

— Лахайна става първокласен град благодарение на усилията на Абнър Хейл — заяви Джандърс.

— Коя е девойката, която поднася храната? — попита Абнър, защото лицето й му се струваше познато, но не можеше да се сети коя е.

Капитан Джандърс съвсем леко се изчерви, което Абнър не забеляза. Ала доктор Уипъл често бе виждал това да се случва на островите и му се притече на помощ.

— Чух, че госпожа Джандърс и децата ти ще пристигнат от Бостън — обади се Уипъл.

— Да — побърза да отговори Джандърс.

— Нужни са ни колкото е възможно повече християни — въодушеви се Абнър.

— Възнамеряваш ли да се установиш тук за постоянно, искам да кажа, в Лахайна? — обърна се Уипъл направо към капитана.

— Лахайна е перлата на Тихия океан — отговори Джандърс. — Посещавал съм всичките градове тук, но няма по-хубав от Лахайна.

— Предполагам, че ще се занимаваш с търговия?

— Виждам големи възможности за търгуване с корабите тук, за снабдяването им с провизии, докторе.

— Мислиш ли, че има начин… Знам, че ще е трудно, разбира се… но смяташ ли, че е възможно, ако човек с добри местни връзки се снабди с няколко лодки кану в Хана… ако той има плодородна земя и е работлив… Мислиш ли, че би могъл да обработва земята и да ти продава реколтата… за китоловните кораби, имам предвид?

— За Ейбрахам Хюлет ли говориш? — досети се Джандърс.

— Да.

— Ако може да ми доставя свинско… говеждо… бих ги купувал. Мислил ли е да отглежда захарна тръстика? Захарта се търси много.

— Ще говоря с него по това предложение — замисли се Уипъл.

— Предполагаш, че той ще се откаже от черквата в Хана? — интересуваше се Джандърс.

— Да. Боя се, че събранието в Хонолулу ще го изключи.

Капитан Джандърс помълча няколко минути. Не искаше да обижда преподобния Хейл, с когото трябваше да живеят в близост и да поддържат добри отношения, но винаги бе предпочитал честния подход на младия Уипъл към живота.

— Знаеш ли какво? — бавно заговори капитанът. — Ако Хюлет може да ми доставя това, което произвежда в китоловния сезон… навреме и в добро състояние… смятам, че ще мога да използвам всичко, дето е отгледал. Но аз искам и нещо, на което не съм сигурен дали ще се съгласи.

— Какво е то?

— Чувам, че жена му притежава много земя в Хана, повече, отколкото Ейбрахам би могъл да обработва. Не е ли той мършавият младеж с големите очи, който спеше във вашата каюта? Точно за него си мислех. Искам да сключим договор и аз да се разпореждам със земята му. Ще му казвам какво да отглежда и никога няма да му липсват пари — обеща Джандърс.

Когато дойде време мисионерите да отплават за Хонолулу с „Тетис“, Абнър откри, че и неприятните спомени могат да доставят радост, след като болката е отминала, защото се случи да пътува в същата каюта, както някога, и да я споделя отново с Джон Уипъл. Но удоволствието му значително се помрачи, когато от другия край на остров Мауи пристигна кануто с мисионера Ейбрахам Хюлет, красивото му момченце Абнър и хавайката, за която се бе оженил. Името й бе Малия, както тук произнасяха Мария.

— С нас ли ще пътуват? — подозрително попита Абнър.

— То се знае. Ако те не дойдат, не ще има съд.

— Няма ли да е неудобно да пътуваме на един и същи кораб с Хюлет?

— Не и за мене. Аз ще гласувам в негова полза.

— Мислиш ли, че ще го настанят в нашата каюта?

— Някога беше така — отвърна Уипъл.

Двамата мисионери наблюдаваха с интерес как госпожа Хюлет (ако бе възможно жена с толкова тъмна кожа да се назове така) се качи на борда на „Тетис“. Тя бе по-висока от съпруга си, с много по-широки рамене и сериозно държане. Говореше тихо с малкото момче и Абнър прошепна с отвращение:

— На хавайски ли говори с детето?

— Защо не? — учуди се Уипъл.

— Не разрешавам на моите деца да произнесат нито една хавайска дума — категорично заяви Абнър. — „Не вървете по пътя на езичниците!“, така ни учи Библията. Твоите деца говорят ли хавайски?

— Разбира се.

— Това е неразумно!

— Ние живеем на Хаваите. Тук работим. Моите момчета може би ще ходят тук на училище.

— Но не и моите деца — твърдо обяви Абнър.

— Къде ще ги изпратиш? — заинтересува се Джон, тъй като често бе обсъждал този въпрос с жена си.

— Американският съвет ще ги изпрати в Нова Англия. После в Йейл. Но най-важното е, че те никога не влизат в контакт с хавайци.

Доктор Уипъл наблюдаваше как семейство Хюлет пресича палубата и се спуска по стълбичката към каютите в задната част на кораба. Отношението на хавайката към малкия Абнър Хюлет показваше, че дори тя да се е вмъкнала в леглото на бащата с някаква хитрина, несъмнено наистина обича детето.

— Момчето е щастливо — каза Уипъл. — Има добра майка.

— Тя не изглежда такава, каквато предполагах — призна Абнър.

— Ти си очаквал да видиш изрисувана блудница — засмя се Уипъл. — Абнър, добре ще е от време на време да забелязваш реалностите в живота.

— Как ли е станала християнка? — замисли се Абнър.

— Ейбрахам Хюлет я е приел в своята черква — обясни Уипъл.

След известно мълчание Абнър попита:

— Но как са могли да се оженят? Тъй като Хюлет е бил единственият пастор, кой ги е венчал?

— Никой — през първата година.

— Искаш да кажеш, че са живели в грях?

— После аз пристигнах там… на едно от редовните си посещения. Пътувах с руски кораб.

— И ти си венчал пастор за една езичница? — недоумяваше Абнър.

— Да. Може и аз да получа наказание — сухо отвърна Уипъл. — Но тук крия едно съмнение — и той посочи сърцето си — че няма да приема наказанието. Придържам се към св. Павел: „По-добре е да се женят, отколкото да се разпалват“. Може ли някой да се съмнява, че днес Ейбрахам е по-добре, отколкото е бил, когато ти си го оставил в Уайлуку?

Събранието в Хонолулу мина според очакванията. В началото Ейбрахам Хюлет изпадна в жалко положение и призна, че като се е оженил за хавайката Малия, е съгрешил пред Бога, осквернил е и себе си, и църквата. Поиска прошка и помоли братята да не забравят, че е останал сам със своя новороден син; а като си спомни за мъката си в онези дни, заплака. По-късно, когато някой изказа предположение, че хитрата хавайка е виновна за падението му, той възвърна част от достойнството си, закле се, че е обичал добрата и нежна девойка и че той е настоявал да се оженят; изтъкна, че ако братята поискат да наложат наказание на Малия, ще сгрешат.

Гласуването бе лесно предсказуемо — Хюлет бе осъден и изключен. Само Уипъл и Куигли говориха в негова защита. Събранието смяташе, че е по-добре семейство Хюлет да напусне островите, като бе изразено следното мнение:

— Вашето присъствие тук ще бъде едно постоянно унижение за църквата. Но ще е също тъй непристойно, ако един пастор — макар и лишен от сан — се върне в Америка с жена хавайка, тъй като мнозина са склонни да критикуват мисионерите, и появата ви там ще им даде нов повод за сквернословия. Поради това заключението ни е, че ти и семейството ти би трябвало…

Сълзите на Ейбрахам вече бяха пресъхнали и той рязко прекъсна заключението на мисионерите:

— Вие нямате правомощия да решавате моите лични проблеми. Ще живея, където желая.

— Няма да получаваш от нас никаква издръжка — напомниха му.

— Сключил съм договор да отглеждам свине и захарна тръстика за китоловните кораби в Лахайна, а повече от това не е нужно да знаете. Ала преди да изляза, трябва да изтъкна, че вашата мисия се основава на едно невероятно противоречие. Вие обичате хавайците като потенциални християни, но ги презирате като народ. Горд съм да заявя, че не споделям подобно отношение; поради това намирам, че е правилно да бъда изключен от една мисия, която не се ръководи от любов.

Според доктор Уипъл мършавият човек с големите очи накрая напусна стаята, в която го бяха съдили, с известно достойнство.

След това събранието разгледа поведението на лекаря и го осъди, че е венчал двойката, като по този начин, както се изрази един от мисионерите, „е станал посредникът, ако не причината нашият нещастен брат от Хана да попадне в изкушение и грях“.

— Аз бих казал, че по-скоро съм посредникът, който го е освободил от греха — бе отговорът на доктор Уипъл.

Забележката му, едновременно духовита и неоспорима, настрои мисионерите още повече срещу лекаря и всички, с изключение на Куигли, гласуваха да му се наложи наказание. Уипъл бе порицан и посъветван да бъде по-благоразумен в бъдеще. За изненада на Абнър някогашният му съквартирант прие порицанието без никакво огорчение и събранието премина към по-леки точки от дневния ред, които включваха и преместването на някои от мисионерските семейства на нови назначения.

Когато дойде време „Тетис“ да отплава обратно за Лахайна, Абнър с изненада видя, че доктор Уипъл, жена му Аманда и двамата им синове се бяха настанили в каютата.

— Аз смятах, че новото ти назначение е в Кауай — подхвърли Абнър.

— Къде съм назначен и къде ще отида са две различни неща — бодро отвърна Уипъл.

Все пак Абнър забеляза с облекчение, че не носят никакъв багаж. Очевидно отиваха на кратко посещение на някой от островите, край които корабът плаваше — Молокай или Ланай. Но подминаха тези пристанища, а семейство Уипъл все още беше на борда. Като слязоха на кея в Лахайна, Джон грабна ръката на Абнър и извика:

— Не си тръгвай. Искам да бъдеш свидетел на това, което ще се случи. Ето я и Джеруша. Нека и тя да дойде, защото не желая да плъзнат противоречиви слухове за намеренията ми.

Уипъл поведе семейство Хейл заедно със съпругата и децата си към магазина на капитан Джандърс и смело се обърна към него:

— Капитане, дошъл съм, за да се предоставя на твоята милост.

— Какво искаш да кажеш? — учуди се Джандърс.

— Ти вече въртиш тук голям бизнес, капитане, а тъй като всяка година ще пристигат все повече китоловни кораби, имаш нужда от съдружник. Аз искам да бъда този съдружник.

— Напускаш ли мисията?

— Да, сър.

— Заради случая с Хюлет?

— Да, сър. И по други причини. Смятам, че хора, които работят, трябва да получават заслужената си заплата. — Подръпна зле стоящите си панталони, посочи роклята на Аманда и продължи: — Омръзна ми да ходя до Хонолулу и да ровя във варела с износени дрехи, които добри хора от Бостън ни изпращат всяка година. Искам да работя за себе си, да изкарвам заплатата си и да си купувам каквото ми е нужно.

— И Аманда ли е на същото мнение? — попита капитан Джандърс.

— Да.

— Така ли е, Аманда?

— Аз обичам Бога. Обичам да служа на Бога. Но също така обичам добре подредения дом. По този въпрос съм на едно мнение със съпруга си.

— Разполагаш ли с някакви пари, които да вложиш в предприятието? — внимателно попита Джандърс.

— Аз и семейството ми идваме при тебе без абсолютно нищо — отговори красивият тъмнокос двадесет и девет годишен лекар. — Имаме тези дрехи от торбата с подаяния — това е всичко. Нямам лекарства, нямам инструменти, нямам багаж. Естествено, нямам никакви пари. Но познавам тези острови както никой друг на този свят и това е, което ти предлагам.

— Говориш ли хавайски?

— Съвършено.

Джандърс помисли за миг, после протегна здравата си десница.

— Синко, ти си моят съдружник. Забелязах те още на „Тетис“, където задаваше най-много въпроси.

— Имам само една молба, капитане. Искам да ми заемеш достатъчно пари… още сега…

— Ще ти осигуря дрехи и жилище.

— Нужни са ми достатъчно пари, за да си купя лекарски принадлежности. Всеки, който поиска от мене медицински съвет, ще го получава безплатно. Защото аз съм служител на Бога, но съм решен да му служа според моите разбирания, а не според нечии други.

Преди края на седмицата семейство Уипъл се настани в малка тръстикова къща, която им бе осигурена от Келоло заедно с доста голям участък земя. В замяна Джон пое задължението да се грижи за здравето на Малама, която бе доста изтощена от усилията по прилагането на новите закони. В началото на следващата седмица по прашните главни улици на Лахайна се появиха първите табели с надписа „Джандърс и Уипъл“. По-късно те щяха да станат известни на всички хавайски острови.

* * *

Неприятните преживявания на Абнър в Хонолулу, където Ейбрахам Хюлет и Джон Уипъл бяха оспорили авторитета на мисионерския съвет, засилиха склонността му да бъде подозрителен и да се опасява от установяването на по-близки отношения с хавайските диваци. Този страх го подтикна да издигне висока стена около цялата мисия, като остави в задната й част допълнителна врата, през която Джеруша да излиза за своите часове с девойките в открития навес под дърветата. В заграждението зад стената не се произнасяше нито една хавайска дума. Не се допускаха хавайски прислужници, ако не говореха английски. Когато местна делегация искаше да се срещне с Абнър, той внимателно затваряше вратата към помещението на децата и приемаше хавайците в така наречената „стая за туземците“, за да не могат децата му да чуват гласовете им.

— „Не вървете по пътя на езичниците“ — постоянно предупреждаваше семейството си Абнър.

Защото онова, което Ейбрахам Хюлет бе казал в Хонолулу по отношение на мисионерите, бе особено вярно за Абнър — той обичаше хавайците и същевременно ги презираше. Поради това не бе в добро настроение, когато Келоло го посети една вечер, и побърза да затвори вратата към стаята на децата, за да не чуят хавайска реч.

— Какво искаш? — попита Абнър предпазливо.

— Онзи ден в черквата — заговори Келоло на хавайски — слушах Кеоки да чете чудесния пасаж от Библията, в който се разказва как този човек родил онзи човек, а пък той родил друг човек. — Лицето на големия вожд светеше от удоволствие при спомена за родословието на Исуса Христа, което хавайците най-много обичаха и помежду си го наричаха „Кой кого роди“.

Абнър отдавна се чудеше на тяхното предпочитание към тази част на Битие, защото бе сигурен, че хавайците не я разбират.

— Защо ти харесва толкова много този пасаж? — попита той.

Келоло се смути и се огледа дали някой не подслушва. После малко страхливо призна:

— Повечето от Библията не разбираме. И как да го разберем? Много неща, които белият човек знае, ние не ги знаем. Но като чуем „Кой кого роди“, сякаш до ушите ни достига музика, макуа Хейл, защото звучи също като нашите фамилни истории, и тогава чувстваме, че Библията е за нас.

— За какви фамилни истории говориш? — попита Абнър.

— Тъкмо за тях дойдох при тебе. Виждам, че седиш и превеждаш Библията на нашия език, и ние оценяваме твоята тежка работа. Малама и аз се чудехме дали, преди тя да умре… Не, макуа Хейл, тя не е добре. Чудехме се дали ще искаш да ни напишеш на английски нашата фамилна история. Нали знаеш, че сме брат и сестра.

— Знам — промърмори Абнър.

— Аз съм последният, който знае нашата фамилна история — продължи Келоло. — Когато беше време Кеоки да я научи, той отиде да учи за Бога. Сега е късно, вече е много възрастен, за да я запомни, както аз я запомних, когато се готвех да стана кахуна.

Абнър като учен човек веднага схвана, че е ценно да се запазят старите предания, и попита:

— Какво представлява една фамилна история, Келоло?

— Искам да я запишеш, като че ли ти я казва Кеоки. Правя го заради него, та да знае кой е…

— Как започва? — настоя Абнър.

В тръстиковата къща бе тъмно; сред сенките се полюшваше слабата светлина на една лампа с китова мас, когато Келоло, седнал на пода с кръстосани крака, подхвана:

— Аз съм Кеоки, син на Келоло, който дойде на Мауи заедно с великия Камехамеха, който е син на Канакоа, крал на Кона; който е син на Канакоа, краля на Кона, дето отплава за Кауай; който е син на Келоло, краля на Кона, дето умря във вулкана; който е син на Келоло, краля на Кона, дето открадна Кекелаалии от Оаху; който е син…

Абнър послуша известно време, а любопитството му на учен надви над първоначалното отегчение от монотонното и може би измислено повествование.

— Как запомни това родословие? — попита той.

— Алии, който не знае прадедите си, не може да стигне до висок пост на Хаваите — обясни Келоло. — Цели три години изучавах всички клонове на моята фамилия. Кралете на Кона са потомци на…

— Тези родословия истински ли са или измислени?

Келоло се изуми от въпроса на Абнър.

— Измислени? Макуа Хейл, нашият живот се гради на тях. Защо мислиш, че Малама е Алии Нуи? Защото може да проследи предците си чак до второто кану, което е довело нашата фамилия на Хаваите. Тя е потомка на първожрицата Малама, която е пристигнала с второто кану. А моето име води началото си от първото кану, което е дошло от Бора Бора, защото аз съм потомък на първожреца на това кану, Келоло.

Абнър едва сдържа усмивката си, като слушаше как неграмотният вожд свързва днешните поколения с някакви митични събития отпреди десет века, ако изобщо са съществували. Помисли за собствената си фамилия в Марлборо. Майка му знаеше кога нейните прадеди са пристигнали в Бостън, но никой не можеше да каже кога е дошло в Америка първото семейство Хейл. А сега пред него седеше човек, който дори не знаеше азбуката, и твърдеше…

— Казваш, че знаеш с кои лодки кану са пристигнали прадедите ти?

— Разбира се! Всичките пътешествия са направени с едно и също кану.

— Откъде знаеш това? — рязко попита Абнър.

— Това винаги се е знаело в нашата фамилия. Кануто се е наричало „Чакай западния вятър“. Келоло е бил навигаторът, кралят е бил Канакоа. С едното весло е гребал Па, а с другото — Мало. Астрономът е бил Купуна; в кануто е била и жената на Келоло, Келани. Според вашите мерки кануто е било дълго двайсет и пет метра, а пътешествието е продължило трийсет дни. Винаги сме знаели тези неща за кануто.

— Малко кану, като това, което стои до кея? Колко души спомена — седем или осем? В такова кану?

— Кануто е било двойно, макуа Хейл. С него са пътували не осем, а петдесет и осем души.

Абнър недоумяваше, но думите на Келоло бяха събудили историческото му чувство и той пожела да научи още нещо за митовете на този народ.

— Откъде е тръгнало кануто? — попита.

— От Бора Бора.

— А, да, ти вече спомена това име. Къде се намира?

— Близо до Таити.

— Вашите хора са дошли с кану от Таити… — Абнър не довърши въпроса си и каза: — Предполагам, че това е краят на фамилната история.

— О, не! — гордо заяви Келоло. — Дори не е и половината.

Това вече бе твърде много за Абнър и той престана да говори за фамилна история. Осъзна, че му се разказва един от класическите митове на Хавайските острови, и мигом реши:

— Ще запиша родословието ти, Келоло, но бих искал да чуя цялата история. — Нагласи полюшващата се лампа, извади чисти листове хартия и остави настрана за няколко нощи превода си на Библията. — Сега говори много бавно и не изпускай нищо.

И в полутъмната стая Келоло започна да реди напевно:

По онова време се родил първият вожд табу,

по онова време смелият мъж за първи път

видял светлина,

най-напред бледа, като изгряващата луна,

в сезона на Малките очи в далечното минало.

Великият бог Кейн се събрал с богинята Уайолили

и се родили деца на светлината, а те родили

хората —

Акиаки, който извадил островите от морето,

и нежната Лай-лай, която направила цветята

и птиците.

И вечерта след дългия ден Акиаки познал

сестра си,

и се родил мъжът, който донесъл слава и войни…

И докато Келоло напяваше историята на своя народ, малката стая сякаш се изпълни с бойни викове, раждаха се богове, биваха отвличани красиви жени и изригваха древни вулкани. Мъже с жълти наметала и с копия в ръце бягаха от един поток лава към друг; кралици се бореха за правата на своите деца и храбри мъже загиваха в бурите. Абнър постепенно се потопи в магията на легендарните събития, тези въображаеми спомени на една раса, а когато Келоло и Малама поеха на второто пътешествие от Бора Бора до Хаваите, мисионерът дори усети тръпка пред огромния, пълен с опасности океан. Келоло, седнал на пода в полумрака, редеше песента, по която са се ръководили мореплавателите при тяхното въображаемо пътешествие:

Чакай западния вятър, чакай западния вятър!

Отплавай за Нуку Хива с тъмните заливи

и открий постоянната звезда.

Следвай нея, следвай нея,

макар и очите ти да се замъгляват от горещина.

Но винаги когато Абнър бе готов да приеме частица от този епос за истина, Келоло вмъкваше някакви невероятни легендарни събития, например как неговият предтеча напуснал Бора Бора и започнал пътешествието си на север сред мощен ураган и вълни, които достигнали до дванадесет метра.

— Представяш ли си едно хавайско кану да напусне пристанището в силен вятър? — разсмя се Абнър, когато разказваше на Джеруша някои от невероятните епизоди на историята. — Погледни! Тук съм записал повече от четирийсет поколения предполагаеми исторически личности. Ако приемем, че на едно поколение се падат двайсет години — един минимален срок — значи Келоло иска да ни увери, че неговите прадеди са пристигнали тук преди повече от осемстотин години и след това са се върнали обратно, за да натоварят кануто още веднъж с хора и припаси. Това е направо невъзможно!

Когато Келоло стигна до края на родословното си дърво — общо 128 поколения — Абнър благоразумно направи едно копие от „тази примитивна измислена поема“ и го изпрати до колежа в Йейл, където то стана основа на сведенията за хавайската митология. Учените оценяваха особено високо подробното описание на конфликта между бога на Бора Бора Кейн и бога на Хавайки Коро. Самият Абнър не отдаваше голямо значение на този свой труд и когато извика Кеоки, за да му предаде оригинала, му каза снизходително:

— Баща ти твърди, че това е фамилната ви история.

— Това е вярно! — наежи се Кеоки.

— Слушай, Кеоки, тук се изброяват повече от сто двайсет и пет поколения! Никой не би могъл да запомни толкова…

— Кахуните могат — упорито възрази Кеоки.

— Ти сякаш защищаваш кахуните — намекна Абнър.

— Да, по отношение на фамилните истории — отвърна Кеоки.

— Но това е абсурд… митология… фантазии. — И Абнър презрително тръсна на масата ръкописа.

— Това е нашата книга — притисна го до гърдите си Кеоки. — Библията е твоята книга, а тази е нашата.

— Как се осмеляваш да говориш така? А искаш да бъдеш ръкоположен за пастор!

— Защо, преподобни Хейл, трябва да се присмиваме на нашата книга, а твоята да почитаме?

— Защото моята книга, както неправилно я наричаш, е свещеното слово Господне, а вашата е просто сбор от митове.

— Оня пасаж в Библията — „Кой кого роди“ — повече ли отговаря на истината от това, което са запаметили кахуните? — предизвикателно попита Кеоки.

— Дали отговаря на истината? — изуми се разгневен Абнър. — Едното е разкритото ни по божествен начин слово Божие, а другото… — Помълча презрително и завърши: — О, небеса! Да не би да смяташ, че двете неща са равнозначни?

— Смятам, че голяма част от Стария завет е просто дело на кахуни, нищо повече — твърдо заяви Кеоки. И за да отвърне на арогантността на Абнър, попита поверително: — Кажи ми честно, преподобни Хейл, не мислиш ли, че Йезекиил е бил до голяма степен кахуна?

— По-добре си тръгвай — хладно отсече Абнър, но изпита срам за грубото си отношение към младежа, затова сложи една ръка на рамото му, а с другата посочи кануто на брега. — Кеоки, ти безспорно знаеш, че едно такова кану не може да побере петдесет и осем души и да измине с тях целия път от Таити… за трийсет дни.

Кеоки се отмести, за да хвърли поглед към широкия сребрист пролив между остров Ланай и Кахулауе, който водеше на юг.

— Преподобни Хейл, спомняш ли си името на този пролив?

— Не се ли казва Кеала-и-каики?

— А чувал ли си името на онзи нос в Кахулауе?

— Не.

— Той също се нарича Кеала-и-каики. Какво мислиш, че означава това име?

— „Ала“ означава път, а „Кеала“ — пътят. „И“ значи към. Не знам какво означава „каики“.

— Знаеш, че нашият звук „к“ на юг се произнася като „т“. Тогава какво значи „каики“?

Абнър неохотно произнесе по-старата дума, която по-късно неправилно се бе превърнала в „каики“.

— Таити — прошепна той. — Пътят към Таити.

— Да — потвърди Кеоки. — Ако тръгнеш от Лахайна, минеш през пролива Кеала-и-каики и се насочиш към нос Кеала-и-каики, ще стигнеш до Таити. Моите прадеди често са изминавали този път. С лодки кану. — С тези думи гордият млад мъж си тръгна.

Но Абнър отказваше да приеме това обяснение. След консултации с мнозина хавайци за своя радост той откри, че „каики“ значи не само „Таити“, но изобщо далечно място. Затова прибави своя бележка към копието за Йейлския колеж: „Кеала-и-каики може да се преведе като «пътят към далечни места», или «пътят към отвъдното»“.

Не след дълго, сякаш за да се докаже правотата на Абнър, капитанът на кораба на Келоло „Тетис“, който бе хаваец, се напил, останал в каютата си по време на една буря и допуснал здравият кораб ветеран, преплавал много морета, да се блъсне и да заседне при скалите край Лахайна. Там корабът остана да гние с години като веществено доказателство, че хавайците не са способни да плават дори в собствените си води, камо ли да проникнат в далечния океан.

* * *

Абнър седна да пише писмо до Хонолулу, с което уведомяваше съвета на мисията, че помощникът му Кеоки Канакоа има странно поведение и че може би ще е добре да бъде пренасочен към друго, не тъй отговорно място. Тъкмо в този миг в тихия утринен въздух се разнесоха викове, които смутиха спокойствието на Лахайна за дни наред. Най-голямата дъщеря на Пупали тичаше към училището на Джеруша и крещеше:

— Илики! Илики! Той пристигна! Корабът „Картаджиниън“!

Преди изненаданата Джеруша да успее да се намеси, тъмнооката красавица прескочи скамейката и полетя към пристанището със сестра си. Двете заедно заплуваха към лъскавия китоловен кораб, украсен по цялата си дължина с тъмни и бели линии. Голи, с блеснали на слънцето мокри тела, двете сестри се намериха веднага в прегръдките на високия капитан, който ги поведе надолу към своите помещения, като викаше:

— Мистър Уилсън, не искам никой да ме безпокои до утре сутринта. Дори и за храна.

Но той скоро бе обезпокоен. Келоло изпрати на „Картаджиниън“ трима полицаи, на които бе заповядал да отведат дъщерите на Пупали в затвора. Ала щом се изкачиха на борда, мистър Уилсън ги пресрещна на задната палуба гръмогласно:

— Махайте се! Предупреждавам ви!

— Идваме да приберем двете уахини — обясниха полицаите.

— Ще ви разбия челюстите! — заплаши ги мистър Уилсън.

Един от полицаите мигом избута настрана с лактите си първия помощник-капитан и тръгна към задния люк. Мистър Уилсън, загубил за момент равновесие, се окопити и се опита да се нахвърли върху своя нападател, но друг полицай го сграбчи, което доведе до общо сбиване. Ала тъй като повечето моряци бяха слезли на брега, тримата едри полицаи печелеха надмощие.

— Какво, по дяволите, става тук? — чу се рев откъм долната палуба и гъвкавият, висок и мускулест капитан Хоксуърт изтича нагоре по стълбите. Щом видя какво става на кораба му, наведе глава, насочи се към първия полицай и кресна:

— Хвърлете ги в океана!

Пъргавият полицай, забелязал, че Хоксуърт се е нацелил в него, бързо отстъпи встрани, стовари силната си десница върху врата на капитана откъм гърба и го просна на палубата, при което американецът сам прехапа долната си устна. Хоксуърт обърса рукналата кръв с опакото на дланта си, погледна червеното петно и както бе коленичил, извика заплашително:

— Много добре!

Изправи се бавно, стъпи на палубата с боси крака и внимателно се придвижи към полицая, който го бе повалил. Помами го с обръщане надясно, после се изви като змия наляво и нанесе мощен юмручен удар в лицето на полицая. Главата на хаваеца клюмна назад, а Хоксуърт с наведена глава и рамене се блъсна като разгневен овен в корема на противника си. Изненаданият полицай политна назад и падна на палубата, а озлобеният Хоксуърт започна да го рита по лицето. Болката, която сам изпита в краката си, го подсети, че е бос, бързо грабна една жегла за завързване на корабните въжета и с нея заблъска падналия островитянин по главата и по чатала; полицаят припадна. Но Хоксуърт продължи да го налага, докато шумът от друга част на палубата не го принуди да задейства там.

Размахвайки безмилостно жеглата наляво и надясно, той се притече на помощ на Уилсън, нападнат от едър полицай, когото капитан Хоксуърт събори с удар по главата. Ритна го по лицето и се обърна към третия полицай. Но тъй като бе видял дивата разправа на Хоксуърт с другарите му, той се отказа от борбата и скочи в залива. С добре премерено движение капитанът запрати жеглата след полицая и го улучи в лицето. На челото му зейна голяма рана и той потъна под вълните, оставяйки след себе си кървава диря.

— Дави се! — извика един от моряците.

— Нека се дави копелето! — изкрещя разяреният Хоксуърт. — Заедно с другите двама.

Сам вдигна първия пребит полицай, който още бе в безсъзнание, преметна краката му през перилата и с голяма сила го запрати по посока на потъналия му вече колега. Той обаче бе успял да изплува на повърхността и се опита да помогне на безчувствения си приятел.

Сега Хоксуърт хвана краката на третия полицай, мистър Уилсън улови ръцете му и като преброиха високо „едно, две, три“, се приготвиха да го изхвърлят зад борда. Но една от ръцете на жертвата бе окървавена и Уилсън я изпусна, така че когато извикаха „три“, Хоксуърт с голяма сила преметна над перилата само краката. Помощникът му не можа да преметне ръцете и лицето на полицая се блъсна в дървения парапет. С разбита челюст и скули нещастникът се понесе към залива. Няколко мига се задържа над вълните, сетне бавно потъна на дъното, откъдето бе изваден на следния ден.

— Сигурно се е удавил — промърмори Уилсън.

— Нека се удави — изръмжа Хоксуърт и облиза ранената си устна. После грабна един рог и закрещя към брега: — Никой да не се опитва да се качва на борда на този кораб… нито сега, нито друг път. — Метна рога на своя помощник, избърса потните си гърди, пристъпи бос и се обърна към Уилсън: — Възмутен съм от твоята безпомощност.

— Отблъснах ги един подир друг — възрази помощникът.

— Добре се би — призна намусено Хоксуърт — но ти си обут в тежки обуща, а когато аз повалих копелетата, ти не ги ритна по лицата.

— Не ми дойде наум… — взе да се оправдава Уилсън.

Бързо, гневно капитан Хоксуърт хвана помощника си за куртката.

— Когато се биеш с човек на борда и той вече разбира, че е надвит, ритни го и по лицето. Защото цял живот, като се погледне в огледалото, ще си спомня какво му се е случило. Оставиш ли го без белег, рано или късно ще си помисли: „Хоксуърт не беше много опасен. Следващия път аз ще го подредя“. Но ако постоянно вижда следата от тежка подметка върху муцуната си, няма да се заблуждава. Забелязал, че помощникът му е изумен от този съвет, той го бутна назад и студено добави: — Трудна задача е да се поддържа ред на кораба, мистър Уилсън, и докато не събереш достатъчно смелост, никога няма да станеш капитан.

След това рязко се спусна по задната стълба и подвикна:

— Този път не искам да бъда смущаван. — И се върна при дъщерите на Пупали.

Хората на брега бяха потресени. От една страна, Келоло беше ужасен, че американците са посмели да убият един от хората му пред очите на всички, затова се завтече към Малама да я попита какво да правят. Тя бе сериозно болна, лежеше отпусната на пода и се задъхваше от жегата. Но щом чу страшното съобщение на Келоло, извика двете си помощнички, с голямо усилие се изправи и се облече. После, придружена от придворните си дами, се отправи към града, където събра всички налични полицаи, и се насочи към кея.

От друга страна, капитаните на още няколко кораба, които безрезултатно оспорваха новите закони, видяха в действията на Хоксуърт нова възможност да възстановят властта си над Лахайна и да върнат добрите стари дни. Поради това те също дойдоха на кея и пошушнаха на своите хора:

— Ако се опитат да арестуват капитан Хоксуърт, ще се бием.

Моряците почнаха да се събират и да се въоръжават с камъни и здрави тояги.

Малама посочи „Картаджиниън“ и нареди тихо:

— Келоло, арестувай този капитан!

Послушно, макар и поуплашен, Келоло намести полицейската си фуражка, подбра трима неохотни помощници, провери двете си пушки и пое към китоловния кораб. Но не беше изминал и половината от разстоянието, когато капитан Хоксуърт, предупреден от Уилсън, изтича на палубата с два пищова и започна яростно да стреля по лодката.

— Не се приближавай нито на сантиметър! — изкрещя той, презареди пищовите си и отново ги изпразни. Сега куршумите паднаха в опасна близост до лодката, затова не бе нужно Келоло да нареди на своите хора да престанат да гребат. Те автоматично отпуснаха веслата, загледаха се в разярения капитан и бързо завиха обратно. За изненада на всички наблюдатели и за радост на моряците капитан Хоксуърт неочаквано се прехвърли босоног през парапета, с един револвер в лявата ръка и друг, затъкнат в колана на панталоните му, и загреба бясно към брега. Останалите морски капитани се събраха и сформираха нещо като комисия по посрещането му и за да го бранят. Но преди да стигне до брега, той изкрещя:

— Капитан Хендерсън! Оръдие ли виждам на кораба „Бей три“?

— Да. Плавам към Китай.

— Имаш ли снаряди?

— Имам.

Доволен, Хоксуърт скочи на брега и закрачи към Келоло. Като видя, че зад него е Малама, избута полицейския началник встрани и се провикна към Алии Нуи:

— Госпожо! Отсега нататък никой няма да пречи на китоловните кораби в това пристанище.

— Новите закони са оповестени — твърдо заяви Малама.

— Новите закони могат да вървят по дяволите! — изръмжа Хоксуърт. Моряците нададоха радостни възгласи, затова той рязко се извърна и ги окуражи: — Правете каквото си пожелаете!

Капитаните изръкопляскаха, а един от тях попита:

— Можем ли да свалим уиски на брега?

— Уиски, момичета, каквото ви душа иска! — изрева Хоксуърт.

После зърна двамата помощници на Келоло с пушки в ръце, втурна се към тях, взе им пушките и гръмна два пъти във въздуха.

В този миг тълпата се раздели по средата и на кея излезе Абнър Хейл, облечен официално с черен редингот и с цилиндър, още накуцващ от старата рана, нанесена му от същия капитан, който сега заплашваше спокойствието на Лахайна. Келоло отстъпи, а подир него и изумените полицаи, чиито пушки току-що бяха отнети.

— Добро утро, капитан Хоксуърт — поздрави Абнър.

Буйният китоловец направи крачка назад, погледна дребния мисионер и се разсмя.

— Преди време хвърлих този малък нещастник на акулите. И пак ще го сторя.

Останалите капитани, които мразеха Абнър като автор на ограничителните закони, подвикнаха одобрително.

— Пусни девойката Илики да се върне в училището — издигна глас Абнър.

Двамата мъже останаха дълго загледани един в друг. После капитан Хоксуърт почти без да ще си припомни истинската причина, поради която бе дошъл в Лахайна. Искаше да види Джеруша Бромли. Отчаяно, преследван от незабравими спомени и желание за мъст, той искаше да види тази кестенява млада жена. Свали пищовите, мушна ги в колана на панталоните си и каза:

— По-добре ще е да поговорим в твоя дом.

— Да свалим ли уиски на брега? — извика един от капитаните.

— Разбира се! — отсече Хоксуърт. — Тук няма закони.

— Ще се срещнем при Мърфи! — крещяха капитаните.

— Къде е къщата ти? — попита Хоксуърт.

— Ей там — посочи Абнър зад градината с таро.

За миг Хоксуърт остана с отворена уста и чрез неговото недоумение Абнър за пръв път осъзна в каква мизерна колиба живеят той и Джеруша.

— Там ли живее Джеруша? — попита Хоксуърт, отправил невярващ поглед към ниския сламен покрив, избелелите от дъжда стени и холандската врата.

— Да — отговори му Абнър.

— Исусе Христе, всемогъщи Боже! Човече, как е възможно това?

С големи крачки, босоног и с голи гърди, капитанът тръгна по прашния път, отвори с ритник дървената порта във високата стена и нахлу в тръстиковата къща. Постоя на пръстения под, докато очите му привикнат към тъмнината, и най-после видя пред вратата, разделяща детската стая от кабинета на Абнър, девойката, за която бе искал да се ожени. Дълго гледа умореното й лице, недобре подредената й коса, зачервените ръце. Забеляза износената рокля, която не й бе по мярка, грубите обувки, също втора употреба, един номер по-големи и олющени от ходене по прашните пътища. Може би заради полумрака или пък защото не искаше да забелязва такива неща, той не видя блясъка в уморените очи на Джеруша, нито почувства спокойствието на духа й.

— Боже мой, Джеруша! Какво е направил той с тебе?

Грубият глас изплаши едно от децата и то проплака, затова Джеруша влезе за миг в детската стая, но скоро се върна и каза:

— Седни, капитан Хоксуърт.

— Къде, за бога? — изрева Хоксуърт, побеснял от яд и огорчение. — На сандъка ли да седна? Или на тая маса? — С мощен удар събори неустойчивата маса на Абнър, от която се разлетяха листове с превода му на Библията. — Къде бих могъл да седна, дори и да исках? Джеруша, това ли наричаш свой дом?

— Не — с голямо самообладание отвърна тя. — Наричам това мой храм.

Отговорът бе тъй категоричен и тъй многозначителен, че у Хоксуърт на мястото на първоначалното съжаление се появи желание да нарани Джеруша и съпруга й.

— Значи това е сенатът, от който излизат законите?

— Не — внимателно възрази Абнър, като вдигаше от пода падналата Библия. — Те излизат от тази книга.

— Значи ти ще управляваш Лахайна според десетте Божи заповеди? — истерично се изсмя Хоксуърт.

— Така, както управляваме и себе си.

Хоксуърт още веднъж ритна масата, от което го заболя босият крак.

— Библията ли ви учи да живеете като свине? В нея ли пише, че трябва да принуждаваш жена си да работи като робиня?

Импулсивно грабна ръката на Джеруша и я вдигна високо, сякаш щеше да я продава, но тя спокойно я измъкна и оправи роклята си.

Поведението й вбеси Хоксуърт, той се отдалечи от мисионерите, като ги обсипваше с обидни думи, проклятия и заплахи, които бе способен да изпълни.

— Добре, прокълнати от Бога, сополиви, жалки червеи! Вие можете да приемате закони, но не сте в състояние да принудите флотата да ги спазва. Преподобни Хейл, още до обед на всички китоловни кораби ще има жени.

— На жените няма да се разреши да дойдат — упорито заяви Абнър.

— Моите хора са били в морето девет месеца — извика Хоксуърт. — А когато слязат на брега, ще имат жени. Всичките проклети хавайки с черни задници, които си пожелаят. Аз, аз винаги ги имам по две. Една дебела и една мършава.

— Джеруша, защо не идеш в черквата? — обърна се към нея Абнър.

— Тя ще стои тук! — кресна Хоксуърт и отново я хвана за ръката. — Нека чуе как живее един истински мъж. — Изгаряше от желания да я обиди с грозни описания, да я унизи. — Като си доведа една дебела и една мършава, госпожо, заключвам вратата си за около два дни и се събличам напълно — затова и сега съм само по гащи. Прекъснаха забавлението ми и се наложи да убия един човек… а като се съблека, лягам по гръб на леглото и казвам на момичетата: „Хайде, първата от вас, която може…“

Излиянието му бе прекъснато от силния удар, който му нанесе по разранената уста ръката на Абнър.

Хоксуърт замлъкна от изненада, после протегна грамадната си десница и стисна китката на Абнър. Започна да я извива, докато мисионерът бе принуден да падне на колене върху пръстения под на собствения си дом. С другата ръка капитанът продължаваше да държи Джеруша и завърши разказа си:

— Казвам на двете девойки, че която от тях ми го вдигне първа, може да се качи върху мене, а другата да ми духа.

Джеруша коленичи на пода до съпруга си, а Рейфър Хоксуърт погледна с презрение двете нещастни създания.

— Какво правиш, Джеруша? За малкото си мъжле ли се грижиш?

— Моля се за тебе — отвърна Джеруша.

Хоксуърт яростно запрати и двамата в другия край на стаята и се изпъчи над тях заплашително.

— На борда на „Бей три“ има оръдие и ако някой се опита да пречи на китоловната флота, кълна се, че ще вдигна във въздуха тая къща. — Тръгна към отворената врата, но му се прищя да се върне и още да поиздевателства над повалените на земята мисионери.

— Може да ви е интересно да научите, че от всичките дъщери на Пупали най-малката, Илики, е най-добра. Илики, Свежият лъх на океана! Започнах с жената на Пупали и минах през трите му дъщери, но най-много ми харесва Илики. И знаете ли защо? Защото вие сте я научили на добри маниери. Като се качи върху мене, ми казва „моля“!

Когато капитанът си отиде, двамата мисионери останаха още няколко минути на колене, за да се молят, после Джеруша помогна на своя съпруг да сглоби счупената маса и да събере ръкописа си. Убедена бе, че капитан Хоксуърт не се шегуваше и бе способен да изпълни заканите си, затова заведе двете деца при Аманда Уипъл, но не й разказа какво се бе случило в мисията. След това се върна при Абнър, защото искаше да е с него, ако се появят нови неприятности.

А те не закъсняха. Моряците от всички китоловни кораби видяха в смелото неподчинение на Хоксуърт повод да отхвърлят завинаги ограничителните закони и се втурнаха през Лахайна да събарят, да изнасилват и рушат. Принудиха полицаите да се скрият и се събраха при новия форт, където Келоло заедно с последната група свои верни подчинени бе решен да устои.

— Съборете форта! — крещяха моряци, които бяха затваряни в него.

— Не се приближавайте! — предупреди ги Келоло.

Но преди да предприеме някакви действия, той слезе от не много солидното укрепление, за да се посъветва с Малама как да постъпи.

— Ти какво смяташ, че е най-разумно? — попита го на свой ред Малама, задъхвайки се.

— Мисля, че трябва да им се противопоставим — загрижено отговори Келоло. — Направихме си добри закони и сега не бива да се отказваме от тях.

— Съгласна съм — каза Малама — но не искам ти, моят мил съпруг, да пострадаш.

Келоло се усмихна доволен, че неочаквано бе изрекла думата, с която мисионерите й бяха забранили да се обръща към него.

— По-добре ли се чувстваш сега? — нежно я попита той, сякаш й бе ухажор, а не съпруг.

— Много съм болна, Келоло. Мислиш ли, че ще стрелят с оръдието? Не ми се иска да чуя гърмежа на такъв голям топ.

— Сигурно ще стрелят — отвърна Келоло. — Но после ще се засрамят от себе си и след известно време ще спрат.

— Смяташ ли, че ще убият някого?

— Да.

— Келоло, преди всичко се надявам, че няма да убият тебе. По-добър съпруг от тебе не би могло да има. — Грамадната жена се помъчи да се настани по-удобно, после попита: — Сторили ли са зло на мисионерите?

— Не знам — призна Келоло.

— Не е ли странно? — замисли се Малама. — Дребният мисионер от толкова време ни говори как трябва да се държат хавайците, а лошите неща винаги се вършат от неговите хора.

Пред портата се водеше бой и извикаха Келоло да реши какво трябва да се прави. Той нареди на хората си да не стрелят с няколкото пушки, които имаха, за да не бъдат увлечени в безнадеждна битка, но ги поощри да отблъскват с тояги наглите нападатели. От борда на кораба „Бей три“ капитан Хоксуърт видя през далекогледа как хавайците събарят от стените някои от собствените му моряци и така се разгневи, че сам избута оръдието и нареди да се стреля. Двадесеткилограмовият снаряд изсвистя високо през палмовите дървета край форта и той изкомандва:

— Шест метра по-ниско!

Следващият снаряд улучи форта и във въздуха полетяха парчета разбита скала. Третият снаряд падна около портата и я разруши, така че стотици моряци свободно нахлуха вътре, притиснаха Келоло до стената и заплашиха Малама.

— Виждате ли оная мисионерска къща? — изкрещя Хоксуърт, въодушевен от успеха с оръдието. — Ей там, вляво, разрушете я.

И този път първият снаряд прелетя високо. Босоногият Хоксуърт заподскача възбудено и лично нареди да свалят мерника. Петият снаряд за този ден попадна точно в мисионерската къща, също и шестият, и седмият.

— Бога ми — ликуваше капитанът — това ще е краят на законите!

После, сякаш го бе ударила някаква страшна невидима ръка, той се хвана за гърдите, запроклина артилеристите и ги натръшка по палубата като камъни в детска игра.

— Проклети да сте! — крещеше. — Какво вършите?

Скочи в залива и заплува бързо към брега. Като оставяше мокра следа подир себе си, той се втурна край разбития форт, където моряци издевателстваха над полицейския началник и дебелата жена, и влезе в двора на мисията, посипан с трески от разбитата къща. Нахлу в стаята, от която бе излязъл неотдавна, и извика отчаяно:

— Джеруша! Наранена ли си?

Не я виждаше и започна да наднича под падналите греди — крехки късове дърво, довлечени с усилия от планините. После чу звуци откъм вътрешната стая, ритна разклатената, изплетена от растителни влакна врата и зърна Джеруша и съпруга й, които се молеха, коленичили върху пода на разрушения си дом.

— Слава богу! — изкрещя радостно Хоксуърт, вдигна Джеруша и я притисна до мокрото си солено тяло. Тя не се съпротивляваше, стоеше отпуснато и гледаше с ужас, който се засили, когато забеляза, че Абнър се приближава със счупен нож в ръка.

— Не! — събра сили да изпищи. — Бог ще го накаже, Абнър.

С облекчение, каквото не бе изпитвала в живота си, дори когато Абнър, потен и несръчен, сам й бе акуширал при първото раждане, Джеруша видя, че съпругът й сваля ръката си. Капитан Хоксуърт бързо се извърна, погледна ножа и стовари юмрук върху бледото лице на Абнър. Дребният мъж се преви на две и полетя назад през срутената тръстикова стена. От детската стая, в която се озова, чуваше как жена му се бори с морския капитан. Преди да успее да се изправи на крака, до него достигнаха писъците й, последвани от бесен вик на капитана, тъй като Джеруша бе ухапала голямата му солена ръка. Когато Абнър се довлече до другата стая, размахал тоягата, видя, че Хоксуърт вече е до входната врата, по-скоро до нейните останки, и смуче ухапаната си длан. После, сякаш нищо не се беше случило, огромният капитан процеди тъжно:

— В ужасно място те е довел твоят съпруг, Джеруша. Откога не си имала нова рокля? — Понечи да си тръгне, но добави почти през сълзи: — Защо ни е съдено винаги да се срещаме, когато си бременна… от този проклет глупак?

Безредиците продължиха още три дни. Девойки, които се учеха добре в училището на Джеруша, ала държането им бе все още полудиво, полуцивилизовано, сега с радост се върнаха към старите си навици; шест, осем и дори десет от тях спяха едновременно в каютите на китоловните кораби. Кръчмата на Мърфи ечеше от песни. Възрастни мъже, които се опитваха да не допуснат моряците в домовете си, понасяха тежък бой, преди да отвлекат дъщерите им. Малама, която лежеше в двореца си уморена и изумена, нареди, задъхвайки се, всички жени да побегнат зад хълмовете.

На третия ден тя извика Абнър и с отпаднал глас го попита:

— Мили мой учителю, как се случи всичко това?

— Ние всички сме животни, Малама — обясни й той. — Само Божиите закони ни принуждават да се държим прилично.

— Твоите хора защо не са научили тези закони?

— Защото Лахайна твърде дълго е живяла без закони. А няма ли закони, хората смятат, че могат да правят каквото си пожелаят.

— Ако вашият крал научи за тези издевателства… за оръдието и опожаряването на къщите… ще се извини ли?

— Ще изпита голям срам — увери я Абнър.

— Защо американците и англичаните, и французите настояват толкова в нашите магазини да се продава уиски… и да пускаме момичетата си на техните кораби?

— Защото Хаваите още не са станали цивилизовани.

— А твоите хора цивилизоват ли ни? — глухо попита Малама. — Като стрелят по нас с оръдие?

— Аз се срамувам заради нашите хора — в отчаяние призна Абнър.

Тъкмо този миг бе очаквала Малама и след дълга пауза промълви тихо:

— Сега двамата с теб сме равни.

— В какво отношение? — подозрително свъси вежди Абнър.

— Винаги си ми говорил, че не мога да постигна Божията благодат без смирение, без да призная пред Бога, че съм загубена и грешна. Не искаше да ме приемеш в твоята църква, защото твърдеше, че не съм смирена. Макуа Хейл, признавам си. Аз не бях смирена. И ти имаше право да не ме допускаш в твоята църква. Но знаеш ли защо не можех да бъда смирена?

— Защо? — плахо попита Абнър.

— Защото и ти не беше смирен. Винаги смяташе, че твоите постъпки са праведни, а моите — грешни. Твоите думи винаги бяха бели, а моите — черни. Караше ме да говоря хавайски, защото ти искаше да научиш нашия език. Аз не те молех да ме приемеш в твоята църква, тъй като говореше за смирение, а сам не беше смирен. Днес, макуа Хейл, когато фортът е разрушен и домът ти е съборен от твоите хора, ние сме равни. Най-сетне аз съм смирена. Не мога да действам без Божията помощ. И за първи път виждам пред себе си един смирен човек.

Грамадната жена заплака, мъчително се вдигна на колене, като избута придворните, и допря двете си длани за молитва. В тази поза тя произнесе с искрено разкаяние:

— Аз съм загубена, макуа Хейл, и те моля да ме приемеш в твоята църква. Скоро ще умра, а преди да умра, искам да говоря с Бога.

От кораба „Бей три“ неколцина глупаци пак стреляха с оръдието по къщата на мъж и жена, които не искаха да им дадат дъщеря си. В западния край на града гореше някаква постройка. В кръчмата на Мърфи се танцуваше, а три от дъщерите на Пупали бяха в каютата на капитан Хоксуърт. При тези обстоятелства Абнър каза:

— Ще те кръстим в Божията черква, Малама. Кръщението ще стане в неделя.

— По-добре да го направим сега — предложи тя и една от придворните й кимна одобрително.

Абнър веднага изпрати да повикат Джеруша, Кеоки, Ноелани, Келоло, капитан Джандърс и съпрузите Уипъл. Те дойдоха, пробивайки си път през вилнеещите моряци, които се подиграваха на Джандърс, че не е истински морски капитан, и на семейство Уипъл — че са мисионери.

Доктор Уипъл огледа загрижено Малама и прошепна:

— Тази жена е много болна — при което едрият Келоло се разхълца.

Опечалени, всички се наредиха в полукръг около легналата на пода Малама, чието дишане ставаше все по-мъчително. В далечината проехтя оръдието, а петдесетина вандали, които бяха последвали семейство Уипъл, сега крещяха пред вратите на двореца. Без Библия Абнър цитира наизуст заключителните пасажи на Притчи Соломонови, които сякаш бяха написани специално за Малама, Алии Нуи: „Здравина и хубост е нейно облекло, и весело гледа на бъдещето. С мъдрост отваря устата си, и кротка поука е на езика й. Наглежда домакинството вкъщи и не яде хляба на празността.“

После мисионерът обяви пред събралите се:

— Малама Канакоа, дъщеря на краля на Кона, е намерила Божията благодат и желае да бъде кръстена в светата църква Господня. Съгласни ли сте да я приемем?

Пръв се произнесе Кеоки, след него Джандърс и Уипълови. Когато дойде ред на Джеруша, която през последните дни за първи път бе оценила истински смелостта на Малама при управлението на Мауи, тя не каза нищо, а се поклони дълбоко и целуна болната жена.

— Ти си моя дъщеря — немощно промълви Малама.

Но Абнър я прекъсна:

— Малама, сега ще се откажеш от езическото си име и ще приемеш християнско. Какво име си избираш?

Върховна радост огря едрото лице на болната и тя прошепна:

— Искам да взема името на онази вярна приятелка, за която Джеруша често ми е разказвала. Името ми ще бъде Лука. Джеруша, разкажи ми тази приказка за последен път!

И Джеруша, сякаш говореше на собствените си деца в полумрака, подхвана още веднъж историята на Рут, която хавайците наричаха Лука. Но когато стигна до чуждата земя, гласът на Джеруша пресекна и не можеше да продължи, затова Малама сама довърши историята и накрая добави:

— Нека и аз като Лука намеря щастие в новата земя, където ще бъда скоро.

След кръщението Уипъл предложи:

— Добре ще е всички да излезете сега, за да мога да прегледам Малама.

— Аз ще умра със старите лекарства, докторе — простичко каза тя и даде знак на Келоло да доведе кахуните.

— Подобава ли сега да идват кахуните, когато току-що… — започна Абнър, но Джеруша го дръпна настрани и малката процесия тръгна обратно към центъра на града.

— По-добре ще е да останете при нас, Джеруша и Абнър — предложи Аманда Уипъл.

— Ще се върнем в своя дом — твърдо отвърна Джеруша.

Когато се прибраха, безредиците постепенно утихнаха, тъй като капитаните бяха почнали да се срамуват от себе си, а местните хора си шушукаха, че моряците във форта са убили или почти са убили Малама. Неочаквано капитан Рейфър Хоксуърт, напълно облечен, с лъскава козирка и копчета, се появи на пътеката пред мисионерската къща, следван от петима моряци, натоварени с подаръци.

Мушна фуражката си под мишница, както някога го бяха учили да постъпва, когато говори с дама, и започна дрезгаво:

— Моля за извинение, госпожо. Ако съм счупил нещо, искам да го възстановя. Другите капитани изпращат тези столове и масата… — Помълча смутено, после добави: — Аз обиколих корабите и намерих този плат. Надявам се, че ще си направите някои прилични… искам да кажа, нови рокли, госпожо. — Поклони се, наложи фуражката си и напусна двора на мисията.

Най-напред Абнър реши, че трябва да унищожи тези мебели.

— Ще ги изгорим на кея — закани се той, но Джеруша не бе съгласна.

— Изпращат ни ги за възмездяване — твърдо заяви тя. — Винаги сме имали нужда от столове и писалищна маса.

— Мислиш ли, че ще мога да превеждам Библията на тази маса? — попита Абнър.

— Тя не е изпратена от капитан Хоксуърт — отговори Джеруша и под строгия поглед на съпруга си започна да подрежда столовете в разбитата стая. — Тези неща са изпратени от Господ за мисията, а не за Абнър и Джеруша Хейл.

— Ще дам плата на прислужниците на Малама — настоя Абнър и Джеруша се съгласи.

Но когато той излезе и в града отново цареше тишина, тя седна на един от новите столове до новата си кухненска маса и съчини следното писмо:

Мила ми сестро в Бога Естър,

Ти единствена от всички хора, които познавам, ще имаш благородството да ми простиш това, което се готвя да ти пиша. То е проява на суета, а при моя начин на живот такава суета е непростима. Затова, ако върша грях, нека той тежи само върху мене, но нямам сили да го избегна. Мила сестро, не ми се присмивай и преди всичко не казвай на никого за моята суета.

Често си ме питала дали не би могла да ми изпратиш нещо дребно и аз винаги съм ти отговаряла, че Бог доставя необходимото за мене и за съпруга ми, и това е вярно. Мисионерският съвет ни изпраща всичко, което ни е нужно, но напоследък, като остарявам, осъзнавам изумена, че от много години не съм носила рокля, ушита специално за мене. Бързам да добавя, че роклите, които получаваме от благотворителните пратки, са добри и подходящи. Ала ето че сега ми се ще един-единствен път да имам собствена рокля.

Бих искала да бъде кафява, със синя или червена гарнитура, и ще съм ти благодарна, ако ръкавите й са широки, буфан, както, изглежда, е модерно сега. Преди няколко години видях една жена, която пътуваше за Хонолулу, облечена в такава рокля, и ми се стори много хубава. Но ако модата се е променила значително и вече се носят по-други модели, каквито не съм виждала, бих предпочела да се придържаш към днешната мода. Нямам нужда от шапки, но ако си така добра да ми изпратиш чифт ръкавици с дантела, каквито се носеха някога, ще съм ти много задължена.

Излишно е да ти казвам, мила Естър, че нямам никакви пари, за да ти заплатя за тази необичайна молба, тъй като седем години не съм виждала нито един долар, а и не ми е нужно да виждам. Съзнавам, разбира се, че това е суета и че поставям тежко бреме върху плещите на една приятелка. Но те моля да ме разбереш.

Сега съм по-слаба, отколкото бях, а ми се струва, че не съм и толкова висока, затова нека роклята да не е много голяма. От думите на твоя мил брат съдя, че сега имам твоите размери, но не искам някоя твоя рокля или на когото и да било. Платът трябва да е съвсем нов и само за мене. Дано намериш в сърцето си достатъчно щедрост, за да ми простиш за това писмо, с което те моля за услуга. Твоя сестра, Джеруша.

Когато отиде да пусне писмото в магазина на Джандърс и Уипъл, научи, че корабът „Картаджиниън“ вече е отплавал и че чаровната Илики, най-малката дъщеря на Лупали, е заминала с капитана. Това наскърби Джеруша повече от всичко друго, станало през последните дни, и тя не можа да сдържи сълзите си.

— Илики беше прекрасно дете — тъжно промълви Джеруша. — Няма да намерим друга като нея. Чувствам заминаването й като голяма загуба, защото бях почнала да я възприемам като моя дъщеря. Дано светът да бъде добър към Илики. — Опита се да избърше очите си, но сълзите й продължаваха да се леят.

* * *

Една от последните обществени прояви на Малама бе да се качи в своето кану — карета и след като се настани мъчително върху много пластове тапа, нареди на носачите да я пренесат през пострадалите от безредиците улици. Откъдето и да минеше, повтаряше едно:

— Законите, които направихме, са добри. Те трябва да се спазват.

Спря се при полицаите, за да ги окуражи, а пред кръчмата на Мърфи отново обяви, дишайки тежко:

— Забранено е да се продава алкохол на хавайците. Момичетата трябва да престанат да танцуват необлечени.

След неотдавнашните безчинства думите й прозвучаха двойно по-убедително и полицаите на Келоло постепенно си възвърнаха загубения контрол, дори го засилиха. В странното кану, следвано от двете огромни придворни дами и от мъже с жезли, украсени с пера, фигурата на Малама бе внушителна и изпълнена с достойнство.

Абнър и Джеруша забелязаха, че по време на тази необикновена обиколка децата на Малама, Кеоки и Ноелани, бяха близо до нея, а при форта, където се бяха насъбрали най-много хора, Малама дори обяви:

— Аз скоро ще умра. Дъщеря ми Ноелани ще стане Алии Нуи.

Нямаше аплодисменти, но гражданите заоглеждаха красивата млада жена с още по-голямо уважение.

После Абнър видя, че главните кахуни на острова се събират около Малама и разпалено спорят с нея. Помисли, че се мъчат да убедят своята главатарка да се откаже от новата си религия, но не беше така. Кахуните се бяха примирили с християнството и признаваха, че неговият бог явно е по-висш от техните богове; предпазливостта ги принуждаваше да почитат новопоявилия се бог. Ала същевременно държаха да направят всичко необходимо, за да закрилят своята спокойна, едра Алии Нуи през последните й дни. Затова, докато Абнър се молеше на Йехова, те беззвучно се молеха на Кейн. Масажираха Малама с особено внимание, търсеха й успокоителни билки, приготовляваха любимите й храни, които тя продължаваше да поглъща, тъй като смяташе, че само по този начин би могла да възвърне силите си. Хранеше се по четири-пет пъти на ден, като едно обикновено нейно ядене се състоеше от половин или цял килограм свинско печено, голяма порция кучешко месо и риба; поемаше доста плодове от хлебно дърво и не по-малко от един килограм пой, а понякога два и дори три. След това специалистките по ломиломи масажираха стомаха й, за да подпомогнат нарушеното й храносмилане. Доктор Уипъл се възмущаваше:

— Тя ще предизвика смъртта си с преяждане, но всъщност е започнала да преяжда от двайсетгодишната си възраст. Какви невероятни количества поглъща!

Когато по другите острови се разчу, че Малама, дъщерята на краля на Кона, умира, всички алии се събраха, както безбройни поколения се бяха събирали в такива случаи край смъртното ложе. И години по-късно, ако попитаха някой американец, който е бил в Лахайна по това време, кое е най-яркото му впечатление от острова, той не разказваше за оръдейната стрелба, а за последното скръбно събиране на алиите: „Те пристигаха с кораби от далечния Кауай и с канута от Ланай. Идваха по един или на групи. Някои носеха западно облекло, а други, спомням си добре — жълти наметки. Всички слизаха на малкия кей, минаваха бавно край стария дворец на Камехамеха и продължаваха на изток по прашния път под дърветата ку. Като сега ги виждам. Какви гиганти бяха тези алии!“.

Кралица Каахуману, регентката на островите, пристигна, придружена от кралиците Лилиха и Кинау, и двете с внушителни размери. От Хаваи пристигна принцеса Калани-о-май-хеу-ила, с двадесет килограма по-тежка от Малама, а от Хонолулу — Кауикеаоули, момчето — крал. Дойдоха най-знатните мъже на островите — Паки, Боки, Хоапили и вождът, когото западните заселници наричаха Били Пит. Като наблюдаваше как се събират, доктор Уипъл си помисли: „За един човешки живот тези хора са издигнали островите от езичеството до Бога, от каменния век — до днешния. Постигнали са това, като са отблъсквали с бой руснаци, англичани, французи, германци и американци. Всеки военен кораб от цивилизована страна, който е пристигал на островите, ги е карал да доставят момичета за моряците и ром за местните жители“.

Изумителна раса бяха старите алии на Хаваите! И сега, когато се събираха за смъртта на Лука Малама Канакоа, те сякаш оплакваха себе си.

— Те са като ехо от грамадните животни, които някога са се скитали по света и после бавно са се отправили към своята смърт, победени от настъпващите промени — забеляза доктор Уипъл.

— Какви животни? — подозрително попита Абнър.

— Гигантските животни отпреди ледниковата ера — обясни Уипъл. — Някои учени смятат, че те са загинали, защото са станали прекалено големи, за да могат да се приспособят към промените на Земята.

— Не се интересувам от подобни предположения — отвърна Абнър.

В тръстиковия дворец Малама посрещаше един след друг знатните си стари приятели.

— Алоха нуи нуи — повтаряше тя постоянно.

— Оуе, оуе! — скърбяха те. — Идваме да поплачем с нашата любима сестра.

Когато дишането й причиняваше силна болка, Малама прехапваше долната си устна, вдишваше през крайчеца на голямата си уста и отново се усмихваше, щом болката преминеше. Около нея в огромен полукръг седяха алиите един до друг, шепнеха си и се молеха.

Келоло реши, че вече е време да пренесе жената, която тъй дълбоко бе обичал, върху смъртното й легло, затова изпрати свои хора по хълмовете да наберат листа от ароматни растения — апи срещу зли духове, тий за успокояване на болките и мейл, с любимия силен мирис. Щом пристигнаха благоуханните листа, навяващи спомени за младежките му любовни дни на Хаваите, Келоло нежно счупи жилките откъм задната им страна, за да се почувства ароматът на всеки лист, и ги нареди в красиви фигури върху постелята от тапа. Върху това уханно легло сложи грижливо оплетена панданова покривка, над нея постави още мека тапа, а най-отгоре метна чаршаф от китайска коприна, украсен с избродирани златни дракони. При всяко свое движение върху леглото грамадната Малама вдъхваше аромата на мейл.

След това Келоло отиде на брега и накара рибарите да хванат прясна риба ахолехоле, която по стария островен обичай той сготви сам, настърга кокосов орех и изпече плодове от хлебно дърво: в последните й дни всяка хапка, която Малама поемаше, й бе поднасяна от пръстите на Келоло. През дългите часове на нощта пак той й духаше с меките ветрила от пера, за да не кацат мухи по едрото спящо тяло, което тъй силно бе обичал. Винаги се доближаваше до нея, като пълзеше на колене и длани, за да й напомни, че тя е Алии Нуи и че от нея получава той своята манна. Но най-голямо удоволствие доставяха на Малама утрините, когато Келоло я оставяше за малко и после пропълзяваше до нея, опрян на лакти, защото ръцете му бяха пълни с цветовете на червена лехуа, джинджифил и жълто хау. Носеше й цветовете още росни, както бе правил някога, преди животът им да бъде смутен от тежките битки на Камехамеха.

Тя умря, загледана в Келоло. Виждаше го такъв, какъвто бе в младостта им, преди непознати богове и мисионери да застанат помежду им, ала последните й думи бяха продиктувани от мисъл за новото общество, което се създаваше с нейна помощ:

— Когато умра, никой не трябва да си избива зъбите. Никой да не вади едното си око. Да няма шумно оплакване. Ще бъда погребана като християнка.

После извика Келоло и опряна на лакът, за последен път му прошепна нещо; затова, когато издъхна, Малама падна назад; мощната й безжизнена плът начупи уханните листа.

Желанието на Малама бе изпълнено, погребението й бе християнско. Положиха я в ковчег от кедрово дърво и я погребаха на един остров сред широка река, където алиите често ходеха на разходка. Абнър произнесе вълнуващо надгробно слово, а високите алии, повечето от които за първи път стояха до християнски гроб, си мислеха: „По-добре е да се погребват мъртвите така, отколкото по стария начин“.

Но обикновените хора, на които не бе разрешено да дойдат до този остров-капу, стояха по бреговете на реката и по стария обичай горко плачеха. Нито един от тях обаче не си изби зъбите, нито си изтръгна очната ябълка, както правеха в миналото, когато умреше Алии Нуи. Всички наблюдаваха със страхопочитание как се подрежда погребалната процесия — най-отпред вървеше макуа Хейл с жена си, и двамата редяха молитви за своята любима приятелка; следваха ги капитан Джандърс и доктор Уипъл със съпругите си. След тях вървяха кахуните с венци от мейлови листа и тайно си мърмореха думите на езически песни; после идваха високите алии и плачеха от дълбока скръб. Осем мъже с жълти наметки носеха на раменете си прътове, върху които бе поставен кедровият ковчег под голямо копринено покривало с избродирани лилави дракони, обсипан с мейлови листи и цветове от лехуа.

Когато мълчаливата процесия стигна до самия гроб, алиите започнаха да викат:

— Оуе, оуе, за нашата най-голяма сестра!

Шумът бе ужасен и Абнър, който се стремеше християнското погребение да не се смесва с езическите ритуали, не забеляза, че Келоло, Кеоки и Ноелани не се приближиха до гроба. Те останаха настрана, шепнейки си конспиративно с главните кахуни. Ето какво им довери Келоло:

— Преди смъртта си Малама ми каза на ухо: „Нека ме погребат по новия начин. Това ще е от полза за Хаваите. Но след като мисионерът си свърши работата, не позволявайте костите ми да бъдат намерени“.

Заговорниците се взираха един в друг загрижено, а когато Абнър подхвана дългата си молитва, един от старите кахуни прошепна:

— Правилно е да уважаваме новата религия, но ще бъде срам за рода Канакоа, ако някой намери костите й.

Друг промълви:

— Преди великият Камехамеха да умре, той дал същите указания на Хоапили, а през нощта Хоапили отнесъл костите му и до ден-днешен никой не знае къде са скрити. Така постъпват алиите.

— Господи, приеми твоята дъщеря Малама! — молеше се Абнър.

В това време най-старият кахуна изхриптя до ухото на Келоло:

— Такова предсмъртно желание не може да не се изпълни. Ти знаеш какво трябва да направиш.

Край гроба трите мисионерски двойки извисиха гласове и подеха хармонично химна „Благословен съюз навек“. Докато пееха, всеки член от съзаклятническата група прошепна на Келоло:

— Това е твой дълг, Келоло!

Но всъщност тези уверения не му бяха нужни, тъй като от мига, в който Малама бе изрекла своето желание, той знаеше какво трябва да направи. Затова, когато химнът бе изпят и Абнър подхвана последната молитва край гроба, Келоло се помоли: „Кейн, води ни по правия път. Помогни ни, помогни ни“. И първото християнско погребение в Лахайна завърши.

Но когато погребалната процесия се върна при лодките, Келоло нежно хвана ръката на сина си и прошепна:

— Кеоки, ще се радвам, ако останеш с мен.

Младият мъж бе очаквал тази покана, макар и с надеждата, че ще може да я избегне. Ала след като вече бе отправена, той я прие и отговори:

— Ще ти помогна.

Така Кеоки взе ужасното си решение.

От известно време той усещаше, че примката около него се затяга, защото не бе успял да скрие от баща си и от кахуните своето горчиво разочарование след отказа на преподобния Хейл да го ръкоположи за пастор. Огорчението му се засилваше от факта, че доктор Уипъл и Ейбрахам Хюлет се бяха отказали от призванието си, което доказваше, че те поначало са били по-малко отдадени на Бога от него. Кахуните бяха прошепнали: „Мисионерите никога няма да разрешат на един хаваец да се присъедини към тях“. От друга страна, от мига на приобщаването си към Христос в един снежен ден пред Йейлския колеж той бе всецяло предан на Бога и все още бе готов да изтърпи унижението, че хора с по-слаба вяра са приети за Божии служители. Той обичаше Бога, бе го познал лично и разговаряше с него по залез-слънце. Копнееше да отдаде целия си живот на желанията на Господ и се срамуваше, че бе допуснал в сърцето си съмнението: „Защо трябва да остана верен, щом мисионерите ме отхвърлят поради това, че съм хаваец?“.

В известен смисъл бе доволен от двойственото си положение — да обича Бога и да мрази неговите мисионери — защото, докато поддържаше това деликатно равновесие, не бе принуден да направи решителния си избор. Но след смъртта на неговата велика майка Келоло и кахуните хитро го насочваха към основна преоценка на собствената му вяра. Артилерийският обстрел на Лахайна и издевателствата, извършени в града от американски християни, вече го бяха изправили пред прекия въпрос: „Добра ли е за моя народ тази нова религия“. Сега, вечерта след погребението на майка му, когато езическото слънце залязваше зад посивелите хълмове на Ланай и осветяваше рейда в златно, както в дните преди пристигането на капитан Кук, Кеоки направи избора си между религиите.

— Ще ти помогна — каза той на баща си.

Щом падна мрак, Келоло, Кеоки и двама здрави млади кахуни се отправиха към пресния гроб на тяхната Алии Нуи и внимателно отместиха цветята, с които бе покрит. После донесоха остри колове, скрити наблизо още през деня, и отстраниха пръстта над кедровия ковчег. Вдигнаха капака му, почтително извадиха черната Библия и отново видяха великата Алии Нуи, окичена с венци от ароматни листа. Внимателно търколиха огромното безжизнено тяло върху носилка от платнище и се върнаха да възстановят гроба.

— Ти ще отрежеш банановото стебло — нареди Келоло.

Кеоки бързо отиде до средата на острова и отряза бананово стебло с големи и дълги листа, защото от незапомнени времена то представляваше за боговете човек. Това стебло, което отговаряше точно на ръста на Малама, Кеоки отнесе при ковчега. Положиха го вътре, за да не се разгневи бог Йехова, а върху него оставиха Библията; отново засипаха гроба и го покриха с цветята. После четиримата яки мъже вдигнаха носилката и понесоха Малама към истинското й погребение.

Сред най-дълбокия нощен мрак откараха кануто до едно място на брега, където никой не можеше да ги види, и започнаха траурния си поход към хълмовете на Мауи. Малко преди изгрев стигнаха до уединена долина и щом се развидели, изкопаха плитък гроб, покриха дъното му с шупливи отломки от скала, върху които наредиха бананови листа. Когато всичко беше готово, нежно положиха Малама в гроба, завиха я със свещена тапа, а отгоре посипаха мокри листа и трева. След това струпаха върху гроба висока купчина от пръчки, които бяха събрали наоколо, и ги подпалиха. Три дни поддържаха тлеещия огън, а кахуните напяваха:

От зноя на живота в хладните води на Кейн,

от земните желания в хладните води на Кейн,

от бремето на желанията в хладните покои на Кейн,

о, богове на многобройните острови, богове

на далечните морета,

богове на Малките очи, богове на звездите

и на слънцето,

приемете я.

На четвъртия ден Келоло разрови гроба, в чийто огън се бе стопила плътта на Малама, и с остър нож отдели главата й от огромния скелет. Внимателно остърга черепа от полепналите останки от тъкани, покри го с листа от мейл, после с тапа и най-сетне с обвивка от гъсто преплетени панданови влакна. Това щеше да е безценното съкровище на Келоло до края на дните му, а като остарееше, вечер щеше да отвива любимата глава и да говори с нея. Щеше да си припомня, че преди да дойдат християните, Малама бе обичала тютюна. Щеше да запали лулата си и когато димът се сгъсти, да го издухва в нейната уста, уверен, че тя ще оцени неговото внимание.

След това отряза едната голяма бедрена кост и я даде на Кеоки, за да я очисти и да си я запази, а младият мъж се зае с този древен ритуал, заслушан в гласовете на миналото, които сякаш го викаха.

После Келоло отряза и втората бедрена кост и я почисти за Ноелани, новата Алии Нуи, за да може тя винаги да има до себе си нещо, което да й напомня за източника на собственото й величие. Накрая Келоло събра останалите кости и пепелта и ги предаде на един от кахуните, който бе донесъл странна торба, изплетена от островното въже сенит във формата на жена. В това хранилище събраха последните останки от Малама. Подадоха сенитовата торба на Келоло, който я сложи под лявата си ръка, а в дясната държеше главата. С тези реликви той тръгна на сетно поклонение.

В горещия ден Келоло навлезе навътре в долината, откъдето идваше свирещият вятър, бушуващ понякога над Лахайна; мина през седловината и по билото на хълмовете стигна до една пещера, която бе открил, когато търсеше уханни листа. Тук спря, пропълзя внимателно в пещерата, събра парчета от застинала лава и издигна малка купчина. Върху нея, за да не се докосват до греховната земя, той положи царствените останки на жена си. После, както в стари времена, се помоли. След молитвата остана повече от час, загледан в самотната, скрита купчина камъни.

— О, Кейн! — изкрещя внезапно и повтори многократно този вик, докато пещерата забуча от ехото, а той бе обладан от истерична скръб. Хвърли се върху купчината, взе един камък и почна да го троши със зъбите си, а цялото му тяло се затресе от безсилие и отчаяние. Удряше камъните с юмруци и крещеше:

— Малама, не мога да те оставя. Не мога!

Когато се овладя, запали малък огън до купчината камъни и отново се развилня, почувствал как пещерата се изпълва с лют дим. Грабна парче от дървесна кора, сви го на тръбичка и го държа над пламъка, докато се подпали. Тогава притисна горящата тръбичка до бузата си и почувства как едно огнено кръгче се отпечатва върху кожата му. Отново и отново направи същото, защото искаше по лицето му да останат белези, та всички, които го видят, да знаят, че оплаква смъртта на своята Алии Нуи.

Огромна бе болката от изгорените му бузи, но той грабна остра пръчка и я мушна между двата си едри предни зъба. С тежък камък започна да удря по другия край на пръчката, ала зъбите му бяха здрави и не се отчупваха. В тихата пещера, обвит в дим, Келоло проклинаше зъбите си и удряше пръчката с все сила, докато усети някакво ужасно откъртване в горната челюст. Костта се бе счупила и единият му зъб се люлееше свободно. Стисна го с пръсти, изтръгна го и го сложи върху каменната купчина. После със сатанинска сила изби втория си преден зъб със самия камък, като разряза и устните си.

— О, Малама! Малама! Скъпа на сърцето ми Малама!

Известно време горко плака. Сетне с нечовешка решителност отново взе пръчка и опря притъпения й връх до носа си в самото ъгълче на дясното око. С внезапен силен натиск навътре, последван от изгребване навън, той извади окото си и го хвърли върху гроба. След това припадна.

Изминаха десет дни, преди могъщият вожд Келоло Канакоа да се появи отново в Лахайна. Вървеше изправен и горд, но затворен в себе си, сякаш все още бе в контакт със своите богове. Над раменете му бе преметнат венец от мейлови листа, чийто аромат му напомняше за покойната му съпруга. Страшната рана в дясната му очна кухина бе покрита с листа, завързани с влакна от олона. По бузите му имаше грозни мехури; устните му бяха подпухнали от рани, а когато ги разтвореше, се показваше разбитата челюст. Движеше се като човек, освободил се от мъката си и обладан от любов. Когато минаваше край тях, приятелите му хавайци, които знаеха какво е сторил, се отдръпваха почтително; но американските му приятели спираха ужасени и се чудеха как е могъл да изтърпи такива мъчения.

Необходимо бе да предупреди преподобния Хейл, ала щом зърна Келоло, Джеруша изпищя. Той не се обиди, а изфъфли:

— Идва свирещият вятър. Появява се винаги след смъртта на някой от алиите.

— Какъв е този вятър? — попита Джеруша, като се стараеше да се овладее, защото осъзна, че Келоло е напълно убеден в това, което казва.

— Свирещият вятър идва — повтори той и се отдалечи, потънал в мислите си.

Когато Джеруша предаде това съобщение на съпруга си и му описа вида на Келоло, Абнър се хвана за главата с двете си ръце.

— Тези нещастни, изумели хора! — въздъхна той. — Слава богу, че поне погребението й бе християнско.

Джеруша се съгласи с това.

— Трябва да сме благодарни, че Малама забрани езическите обичаи.

Поговориха със съжаление за упорития Келоло, а накрая Джеруша попита:

— За какъв вятър спомена той?

— Едно от неговите суеверия — обясни й Абнър. — Навярно е изпаднал в транс след страшните мъчения, които си е причинил, и е убеден, че тъй като е умряла една алии, трябва да се случи нещо свръхестествено.

— Не се ли надига вятър? — ослуша се Джеруша.

— Не е по-силен от обикновено — отвърна съпругът й, но в същото време долови някакво зловещо свистене откъм далечните долини между високите хълмове, където — те, разбира се, не знаеха това — сега бе погребана Малама.

— Абнър — настоя Джеруша — наистина чувам някакво свирене.

Мъжът й нададе ухо, после изтича вън на прашния път. Доктор Уипъл и капитан Джандърс вече се вслушваха в заплашителния звук, а хавайците излизаха тичешком от къщите си и се свиваха под дърветата.

— Какво е това? — подвикна Абнър.

— Никога не съм чувал подобно нещо — отвърна Джандърс.

Стенещият звук се засилваше, а от върховете на кокосовите палми започнаха да се отскубват изсъхнали вейки. Един моряк хаваец, който бе доплувал в паника от китоловния си кораб, изоставяйки го на произвола на съдбата, прелетя край тях мокър и уплашен и извика на хавайски:

— Свирещият вятър ни връхлита!

— Да се приберем ли вкъщи? — попита колебливо Абнър.

— Не стойте вътре! — изкрещя през рамото си морякът. — Скоро всичко ще се срути.

Тримата американци забелязаха, че хавайците, които очевидно знаеха какво може да причини този вятър, бяха наизлезли от колибите си. Абнър вече бе тръгнал да вземе децата си, когато дотича Мърфи, собственикът на кръчмата, и изкрещя:

— Този вятър е убийствен! Излизайте от къщите си!

Тримата мъже се разделиха тъкмо в мига, в който първият силен порив на вятъра стигна до Лахайна.

Той огъваше палмите до земята, отнесе покривите на няколко къщи и забуча към океана, където издигна огромни облаци от пяна над рейда и откъсна мачтите на два китоловни кораба. По време на разрушителния порив свиренето се превърна в пронизителен писък и после затихна. Приютен под кичур дървета ку, Джандърс попита:

— Къде е дъждът?

Нямаше дъжд, но вятърът се носеше откъм планините с нова сила, събаряше дървета и захвърляше прасета в канавките. Вдигаше водата от малкия поток пред мисионерската къща и обливаше с нея дърветата, после отмина към океана, където блъсна един в друг три закотвени кораба, разби страничната стена на един от тях и го остави в критично състояние.

Все още нямаше дъжд, ала вятърът се усилваше още по-застрашително. Вече бе ясно защо хавайците напускат домовете си — колибите им една след друга политаха във въздуха и се разбиваха в първата твърда преграда по пътя им.

— Ще устоят ли тези дървета? — разтревожен попита Абнър, но преди да получи отговор, видя нещо тъмно да полита нагоре.

— Черквата!

— Покривът й! — изкрещя Уипъл изумен. — Целият покрив! — Черковният покрив величествено премина над град Лахайна и се гмурна в морето. — Стените се срутиха! — отново изкрещя Уипъл и пред очите им вятърът събори цялата постройка.

Абнър не бе успял да изрази мъката си от тази нова загуба, когато една жена нададе вик:

— Корабите потъват!

Това беше истина, защото сатанинският вятър без дъжд бе надигнал в рейда такива вълни, на които здравите китоловни кораби не можеха да устоят.

Най-злощастните от тях, чиито котви бяха измъкнати от дъното, се понесоха към стръмните скалисти брегове на остров Ланай, където нямаше оцеляване. По този начин се разбиха четири кораба със седемдесет моряци, а като наблюдаваха тяхната гибел, хавайците от Лахайна тъжно въздишаха:

— Те са жертвоприношение за смъртта на нашата Алии Нуи.

Моряците в преобърнатите край Лахайна кораби също щяха да загинат пред очите на суеверните хавайци, ако Абнър Хейл не беше закуцукал сред тях и не беше се развикал:

— Спасете тези нещастни хора! Спасете ги!

Но хавайците повтаряха:

— Те са жертвоприношения!

Обзет от ярост, Абнър се втурна към едноокия Келоло, като крещеше, за да надвика бурята:

— Кажи им, Келоло! Кажи им, че Малама не иска жертвоприношения! Кажи им, че тя умря като християнка!

Старият вожд, отслабнал от бдението си в пещерата, се поколеба няколко мига, оглеждайки ужасяващото море. После хвърли препаската си от тапа, гмурна се сред вълните и започна упорита битка с тях за телата на моряците. На брега Абнър организира спасителни отряди; мъжете нагазиха в морето, завързани един за друг с въжета, и се насочиха към рифа, където почти всичката вода бе отнесена от невероятния вятър. В края на всяка от човешките редици плувци като Келоло се бореха с бурните вълни, за да прехвърлят потъващите моряци отсам скалистия риф и да ги предадат в ръцете на спасителите. Без усилията на Келоло и Абнър броят на загиналите американски моряци щеше да бъде не седемдесет, а почти триста.

Към края на битката Абнър още куцукаше около рифа с окуражителни викове, когато пое от ръцете на един плувец вече мъртвото тяло на младо момче, прислужник на някой от корабите. Продължаващата трагедия в морето така го покърти, че започна да се моли:

— Ония, дето тръгват по море на кораби, които имат работа в големите води — виждат делата на Господа и чудесата му в дълбините…

Но Абнър прекъсна молитвата си, когато видя през бушуващата буря, че плувецът, подал му мъртвото момче, бе Келоло, който сега викаше към другите хавайци:

— Молете се на Каналоа да ви даде сили!

И Абнър забеляза, че плувците се молят.

Свирещият вятър най-сетне утихна и мисионерът се отпусна под дърветата ку, където доктор Уипъл оказваше помощ на спасените моряци. След малко лекарят седна при него да си почине и Абнър го попита:

— Всичко това не може да има нищо общо със смъртта на Малама, нали? — Уипъл не му отговори и той продължи: — Джон, ти си учен. — От деня, в който Уипъл бе напуснал мисията, Абнър вече не го наричаше „брат“. — С какво можеш да обясниш този вятър? Без дъжд. И духа не откъм морето, а от планините.

Още докато помагаше при спасяването на моряците, Уипъл си бе блъскал главата с този въпрос и сега сподели своето предположение:

— Планините от другата страна на нашия остров сигурно образуват някаква странна фуния. Навярно между тях има открити долини, през които нахлуват пасатите. Като прехвърлят планинските върхове, цялата им сила се съсредоточава само в една тясна долина, която води към Лахайна.

— Но това не би могло да има връзка със смъртта на някой от алиите — повтори Абнър.

— Не. Можем да намерим обяснение за вятъра, когато духа от тази страна на планината. Знаем, че това е природна стихия. Но, разбира се — продължи той лукаво — напълно възможно е от другата страна на планините вятърът да духа само когато умре някой от алиите. — Повдигна рамене и добави: — И ако е така, значи Келоло е прав.

Абнър се готвеше да възрази, ала реши да смени темата:

— Кажи ми, Джон, как се чувстваше в самия разгар на бурята, когато спасяваше моряците при рифа… като гледаше китоловците, които неотдавна ни тормозеха… и виждаше как сам Бог ги унищожава? — Доктор Уипъл се обърна към събеседника си и го изгледа в недоумение, но Абнър продължи: — Нямаше ли чувството, че това е нещо като… На мене ми се стори, че е също като с египтяните при Червено море.

Уипъл стана възмутен и повика жена си, която се грижеше за ранените моряци.

— Не мисля, че алиите са изпратили вятъра, но също така не мисля, че Бог е потопил корабите — изръмжа той и си тръгна.

Ала тъй като не беше дочакал Абнър да развие докрай мислите, зародили се у него при кораловия риф, мисионерът го догони и го спря.

— Всъщност ето какво исках да те попитам, Джон: в онзи миг, който аз наричам Божие наказание за оръдейния обстрел, не изпита ли чувството, че моряците получават заслужено възмездие?

— Не — рязко отвърна Уипъл. — Единствената ми мисъл бе: „Надявам се, че ще успеем да спасим тези нещастници“.

— Аз си мислех същото — откровено призна Абнър — и се учудих на себе си.

— Значи започваш да порастваш — отсече Уипъл и се отдалечи.

* * *

От свирещия вятър, който изравни голяма част от Лахайна със земята през 1829 година, имаше една неочаквана полза. След като разчистиха разрушенията, Келоло за трети път помогна на Абнър да построи наново черквата си, но кахуните вече не пожелаха дори да спорят къде да се постави вратата. Сложиха я там, където би трябвало да я сложат още първия път, там, където искаха местните богове, и прочутата каменна черква, която построиха през тази година, стоя повече от един век.

Сега Лахайна, най-хубавият от всички хавайски градове, процъфтя като национална столица. Разбира се, търговският център на кралството остана в Хонолулу, защото чужденците предпочитаха да живеят близо до своите консулства. Но алиите никога не бяха обичали Хонолулу; намираха, че градът е много горещ, безрадостен и неинтересен. И макар непълнолетният крал и неговите регенти да бяха принудени да прекарват все повече време в Хонолулу, той се връщаше в истинската си столица Лахайна винаги когато му бе възможно, а жените му често оставаха в хладните тръстикови къщи под дърветата ку, дори когато младият крал трябваше да отиде в по-големия град.

В Лахайна пристигаха все повече китоловни кораби, а екипажите вече се държаха по-прилично. Техният брой през 1831 година бе 78, а през 1833-та — 82. И тъй като всеки кораб се установяваше тук за по около четири седмици през пролетта и през есента, понякога на рейда се събираха голям брой кораби с високи мачти. Зловещият свирещ вятър на Лахайна връхлиташе най-много два пъти за едно столетие, затова корабите почиваха в безопасност в този чаровен кът сред хавайските острови. За Джандърс и Уипъл бе важно китоловните кораби, които оставаха на рейд, да им донесат някаква печалба. Имаха ли нужда от дърва за горене — Джандърс и Уипъл им доставяха. Солено свинско месо? Доктор Уипъл бе намерил начин за осоляване на местното свинско. А не им ли трябваше и сол? Джандърс и Уипъл имаха монопол над чудесната морска сол, която се получаваше в плоски басейни от вулканична скала. Желаеше ли някой капитан да потегли с прясно свинско на борда? Джандърс и Уипъл го снабдяваха с живи прасета и с балирани листа от храста тий за зелен фураж по време на дългото плаване. Сладки картофи и портокали, които по-рано липсваха на острова, преди капитан Кук да ги донесе, изсушена риба… Джандърс и Уипъл разполагаха с всичко. Ако някой кораб искаше кълба от олонови влакна, най-здравите на света, или дори въжета, изплетени от тях, Джандърс и Уипъл и тук имаха монопол.

Джон Уипъл обаче откри най-лесния начин фирмата им да печели пари. Понякога пристигаха кораби с недостатъчно на брой варели китова мас и затова връщането им в Америка не бе рентабилно. Но все пак варелите бяха твърде много, за да има смисъл да ги превозят обратно до складовете отвъд Япония. Уипъл уреди капитаните на тези кораби да оставят целия си товар в Лахайна, на склад при Джандърс и Уипъл, а когато фирмата събереше пет-шест такива товара, тя се договаряше с някой капитан от Нова Англия да превози цялото количество до Ню Бедфорд. По този начин фирмата печелеше от осигуряването на склад за варелите с мас, от превоза им до Америка и от таксата за наетия кораб, който извършва превоза. Според Уипъл следващата логична стъпка бе направо да купуват всички свободни количества мас и да търгуват с тях.

Той дори предложи фирмата им да се сдобие със собствени кораби и да обхване целия бизнес с китова мас, но предпазливият капитан Джандърс подръпна червената си брада и остана непреклонен.

— На този свят има само един начин да се печелят пари — отсече той. — Моето мото е: „Не притежавай нищо, контролирай всичко“. Да притежавам цял товар китова мас? Никога! Защото тогава ще се тревожа за пазара. Нека някой друг да го притежава, а ние ще се погрижим за него и ще получим по-добра печалба. А пък да притежаваш кораб е истинска лудост. Наблюдавал съм какви неприятности имат собствениците на кораби. Принудени са да се доверяват на капитани негодници, на още по-лоши помощник-капитани и на покварени екипажи. Да хранят всички тях, да застраховат кораба, да се тревожат, когато излезе буря, а накрая да си разделят печалбата с екипажа.

— Ти все пак купи „Тетис“ — напомни му Уипъл.

— Вярно е! — съгласи се Джандърс. — Купих го, но видя ли колко скоро го продадох? При едно предишно пътуване бях забелязал, че на Келоло му потичат лиги, като види такъв кораб, и знаех, че мога да получа бърза печалба. Аз лично да отговарям за използването на един кораб? Никога! — Посочи гниещия негоден бриг, заседнал на рифа. — Спомняй си за „Тетис“, Джон, винаги когато ти се прииска да купиш кораб.

Но Уипъл все още не беше разубеден и продължи да спори:

— Има хора, които печелят от корабите. Мислех си, че и ние можем да бъдем от тях.

Джандърс се съгласи отчасти.

— Признавам, че от един кораб, ако се експлоатира правилно, могат да се спечелят малко пари. Но ако ние с тебе се научим да си въртим търговията и да използваме земите тук, ще направим такова състояние, че на собствениците на кораби ще им се завие свят, Джон. Не притежавай нищо, контролирай всичко.

Капитан Джандърс търгуваше умело в сферите, които бе решил да контролира — доставяше месо в Орегон, вземаше кожи с козина от Кантон, изпращаше одрани кожи във Валпараисо и лой в Калифорния. От всяка сделка получаваше бърза печалба и тъй като винаги разполагаше с пари на ръка, имаше възможност да помага на изпадналите в затруднение. Постепенно собствениците на китоловни кораби разбраха, че могат да му доверяват всякакви сделки, и той им стана агент. Ако някой корабен капитан искаше да рискува в замиращата вече търговия със сандалово дърво, дочул, че капитан Джандърс е направил състояние по този начин, фирмата с удоволствие приемаше да съхранява скъпоценната стока и осигуряваше препоръчителни писма до кантонските търговци, които биха я купили. Явеше ли се някой, убеден, че ще спечели добре, ако откара прясно говеждо в Орегон, а след това лед до Калифорния, Джандърс и Уипъл му доставяха жив добитък, като изпращаха буйните млади каубои от Лахайна в хълмистите райони да ловят с ласо дивите говеда, пренесени на острова от капитан Ванкувър през 1794 година.

За да спечелят благоразположението на корабните екипажи, Джандърс и Уипъл извършваха и някои безплатни услуги. Ако някой моряк искаше да се ожени за местна девойка, безсмислено бе да се обръща към преподобния Хейл за черковна сватба, тъй като той не бе привърженик на такива бракове и щеше да се моли поне един час заедно с моряка, изтъквайки му, че Бог ни е предупредил да не блудстваме с езичници. Доктор Уипъл обаче бе получил от Келоло правото да извършва такива венчавки. Много от семействата, останали паметни в хавайската история с родените от тях бъдещи умни управници на островите, бяха получили благословия в кантората на Джандърс и Уипъл, където преподобният Уипъл призоваваше Аманда, капитан Джандърс и жена му Луела за свидетели. Абнър, разбира се, смяташе, че всички бракосъчетани по този начин живеят в блудство, и им го казваше направо.

Джандърс и Уипъл служеха и като пощенска кутия за флотата. Понякога мухлясали писма лежаха с години в сандъците им, преди по дървените стълби и пред входа да затрополят моряци и да се провикнат: „Има ли поща за мене?“ Обветрените пътешественици после сядаха по столовете в кантората на Джандърс и Уипъл и четяха семейни новини отпреди четиринадесет месеца. След това молеха Джон Уипъл за лист хартия, а докторът им обясняваше:

— Онази постройка на ъгъла е читалня за моряците. Идете там при господин Кридланд и той ще се погрижи за всичко.

Често корабни капитани изпращаха от далечните китоловни райони искане до Джандърс и Уипъл за пет-шест нови моряци, с които да подменят част от екипажа си, когато корабът пристигне в Лахайна. Капитан Джандърс знаеше, че китоловците предпочитат яките хавайски младежи, и им ги осигуряваше срещу пет долара за човек. Но когато не разполагаше с местни жители, отиваше при Келоло и молеше едноокия и беззъб полицейски началник:

— Хвани ми за другия месец осем-десет дезертьори.

Тогава Келоло изпращаше своите хора във вътрешността на острова да приберат най-пропадналите убийци, страхливци, бегълци, изнасилвани и отчаяни пияници, каквито в ония години можеха да изпаднат от някоя нация. Но нямаше американски дезертьор, достатъчно дегенерирал и безнадежден, та да не бъде подслонен от някое добросърдечно хавайско семейство. Приютителите дори се биеха с полицаите, за да не им позволят да арестуват някой убиец. Но когато негодяите най-сетне попаднеха в затвора, при тях отиваше господин Кридланд от моряшкия параклис и им обясняваше:

— Ако ви върнат в Америка, оковани във вериги, там ще ви съдят и ще ви хвърлят в затвора. Ала ако се съгласите доброволно да станете китоловци, не само ще получавате заплата, но и ще избегнете затвора.

С помощта на Абнър, обикновено под формата на дълги молитви с безпътните негодници, Кридланд ги докарваше до приемливо състояние. А щом се покажеше корабът с недостатъчна работна ръка, Келоло освобождаваше затворените бегълци и капитан Джандърс ги отвеждаше на кея, където обявяваше на новопристигналия капитан:

— Ето ти неколцина чудесни мъже, от които можеш да си избереш!

От всяка подобна доставка на новобранци Джандърс и Уипъл получаваха малка комисиона.

Понякога идваха и писма с по-личен характер. Така един ден през 1831 година капитан Джандърс изпрати Уипъл да обиколи Лахайна и да намери хаваеца Пупали, защото за него бе пристигнало писмо от Валпараисо, в което, изглежда, имаше значителна сума пари. Когато дебелият Пупали се яви в кантората, Джандърс го посрещна от вратата:

— Добър ден, Пупали. Има писмо за тебе.

— Аз не знам да чета — ухили се Пупали.

— Добре. Слушай. Аз ще ти прочета писмото — предложи Джандърс.

— Алу, алу — закима Пупали, а очите му блеснаха от нетърпение.

Щом Джандърс отвори писмото от Валпараисо, шепа английски банкноти полетя към пода, а Пупали се нахвърли към тях и ги настъпваше една след друга като човек, който убива хлебарки.

— Какви са тези пари? За мене ли са?

— Ще видим — каза Джандърс и оглади тънкия лист хартия, на който бе написано писмото. — На моя добър приятел Пупали от Лахайна — започна Джандърс. — Е, поне е ясно, че писмото е за тебе. Сега ще разберем за парите — обяви капитанът.

Пупали се засмя и огледа хавайците, които се бяха наредили в кръг при неочакваната новина, че техен човек е получил документ от Валпараисо.

— От кого е? — попита един от зяпачите и капитан Джандърс още веднъж внимателно приглади листа, за да прочете последните изписани редове.

— От капитан Хоксуърт е! — изненадан съобщи той.

Като чуха името на страшния китоловец, някои от хавайците отстъпиха назад, защото все още ясно си спомняха оръдейния обстрел на Хоксуърт.

— Какво пише? — попита Пупали.

— Ето какво. „Изпращам ти тук приложени, мой стари и верни приятелю, четирийсет и пет лири стерлинги, което е доста голяма сума. Получих я в дар от един английски морски капитан, с когото говорих край бреговете на Япония и на когото дадох твоята дъщеря Илики. Стори ми се почтен човек, обеща да се отнася с нея добре и каза, че ще я вземе със себе си в Бристол, когато свърши морското си плаване. Тъй като Бристол е в другия край на света, ти може вече да не видиш Илики, но когато аз я видях за последен път, изглеждаше щастлива и в добро здраве. Не можех да я върна в Лахайна, защото плавах с пълен товар от Япония направо към дома, където момиче като Илики няма да бъде посрещнато добре. Все пак трябваше да направя нещо и прецених, че е по-разумно да я дам на един почтен английски капитан, отколкото да я оставя във Валпараисо, където сигурно щеше да си има неприятности. Изпращам ти цялото дарение на капитана, само пет лири дадох на самата Илики, защото смятам, че е добре за една жена в чужда страна да си има малко свои пари. Надявам се да те видя скоро пак. Поздрави от мене жена си и другите си дъщери. Всичките са добри момичета. Твой верен приятел, Рейфър Хоксуърт.“

Целият остров се съгласи, че капитан Хоксуърт е постъпил доста разумно, защото всички, които познаваха Валпараисо и Нова Англия, знаеха, че за девойка като Илики няма да е добре на нито едно от тези места. Разбира се, вероятно английският капитан щеше да я предаде на друг кораб, когато дойдеше време да се връща в Бристол, но все пак имаше известна възможност той да се привърже към жизнерадостната девойка и да я вземе със себе си. Лахайна прие, че дарението наистина е било от петдесет английски лири и че капитан Хоксуърт го бе отчел честно. Благоразумието му да отдели пет лири за самата девойка бе похвално, а на безгрижния Пупали започнаха да гледат като на заможен човек.

Сделката обаче бе остро осъдена от преподобния Хейл, който, щом чу новината, забърза към кантората на Джандърс и Уипъл, за да се увери лично в автентичността на писмото. След това намери Пупали и се нахвърли върху него на хавайски:

— Не можеш да запазиш за себе си тези пари, Пупали. Позорно е един баща да печели от продажбата на собствената си дъщеря.

— Това голямо капу ли е? — попита дебелият хаваец, заобиколен от жена си и трите си дъщери.

— Толкова страшно капу, че за него дори няма дума — потвърди Абнър.

— Ти току-що употреби една дума за него — с известна надежда изтъкна Пупали.

— Употребих няколко думи — сряза го Абнър. — Искам да кажа, че в цивилизованите езици не е нужно да има една определена дума, защото такова деяние… — Спря объркан и започна отначало, като заяви направо: — Това е ужасно деяние, Пупали. Не можеш да задържиш тези пари.

— Какво да ги правя? — попита Пупали.

— Мисля — заяви Абнър, след като бе помълчал известно време — че трябва да ги дадеш на черквата… да очистиш себе си от греха, в който и ти си включен сега.

Пупали извади банкнотите, нареди ги внимателно и ги огледа. После поклати глава в несъгласие.

— Не — разсъждаваше той — ако тези пари са капу, както ти казваш, по-добре е да навредят само на мене, не и на хубавата ти черква.

Абнър се покашля и започна да му обяснява:

— Църквата винаги е имала задача да поправя злините в обществото, Пупали. Ако дадеш тези пари за една достойна цел, капуто ще се изчисти.

— Не, от друга страна — възрази Пупали — твоята хубава черква вече два пъти беше разрушена, защото духовете на нашата земя бяха сърдити, че я построи не както трябва.

— Разрушена беше от един пожар и от един вятър — поправи го Абнър.

— А сега, ако разсърдиш и твоя бог заради черквата, тя сигурно пак ще изгори — победоносно заключи Пупали. — Затова не мога да те оставя да поемеш такъв риск, макуа Хейл. Ще си запазя парите.

Всъщност безотговорният баща бе спечелил така добре от продажбата на Илики, че се зае да предлага останалите си три дъщери на всеки срещнат капитан на китоловен кораб. Но те бяха станали дебели и отпуснати и не се намериха клиенти.

* * *

Въпреки редица подобни поражения последните години бяха добри за Абнър и Джеруша. Вече имаха четири деца — две момчета и две момичета — и всичките очевидно бяха надарени с висока интелигентност. Абнър съжаляваше, че по-малките не можеха да си играят с децата на Джандърс и на Уипъл, ала и госпожа Джандърс, и Аманда упорито настояваха децата им не само да общуват с хавайчетата, но и да говорят на този езически език, затова Абнъровите малчугани постоянно бяха сами зад оградата на мисионерския двор. Явяваха се добре измити в черквата всяка неделя, а често надвечер Абнър ги водеше до морския бряг, откъдето можеха да гледат прекрасните острови покрай рейда на Лахайна. Умните деца играеха там и на играта „Видях китове“, а в подходящите сезони се мъчеха да отличат малките китчета и майките им. За семейството тези часове на отдих в края на деня бяха най-приятните през седмицата, а поетичните думи, които децата използваха, идваха от наблюденията им на залезите над островите. През декември слънцето залязваше почти по средата на Ланай, сякаш бе огнена топка, която се прибира да спи в загасналия вулкан на красивия остров. Но през юни голямото огнено кълбо залязваше отвъд брега на Молокай и потапяше пурпурните и оранжевите си лъчи в синия океан. Когато вече гаснеше дневната светлина, децата се ослушваха за звуците на говорещи бухали и за нежния шепот на надигащия се в кокосовите палми ветрец.

Но най-много обичаха миговете, когато баща им сочеше гниещия корпус на кораба „Тетис“ и казваше:

— Спомням си как вашата скъпа майка и аз пътувахме от Бостън с този бриг. — После убеждаваше децата, че те принадлежат към три ценни братства: — Вие сте деца на Бога. Всички хора са ваши братя. И освен това сте потомци на най-смелите люде, пристигнали на Хаваите, на мисионерите, които пътуваха на борда на „Тетис“.

Една вечер Михей прошепна на майка си:

— Татко казва, че всички хора са братя, но че тези, които са дошли с „Тетис“, са малко по-добри от другите, така ли е?

За изненада на момчето майка му отговори:

— Баща ти има право. Няма по-добри хора на света от тези, които пристигнаха тук с „Тетис“.

Но Михей забелязваше, че от година на година в разказа на баща му за това съдбоносно пътешествие вълните ставаха все по-високи и малката каюта — по-претъпкана.

Тези дни бяха изпълнени за Джеруша с радост, защото деветте години в Лахайна я бяха научили как да организира живота в тръстиковата къща. Големите й врагове бяха дървениците и хлебарките. С педантична чистота се справяше с първия враг, а срещу втория се бореше, като увиваше всяка трошица и парченце храна; отчаяните хлебарки накрая се изселиха в друга, не така добре поддържана къща. Все пак тръстиковите стени с гладка и ароматна панданова подплата бяха удобни скривалища за какви ли не насекоми; нощем, като се обърнеше върху сламеника, често чуваше как се счупва с пукот твърдата обвивка на някоя гадинка. Трудно се чистеше и прахът от покрития със ситни камъчета под. Но животът бе възможен, а понякога дори и приятен.

Аманда Уипъл и Луела Джандърс се безпокояха, че търпеливата им сестра Джеруша се съсипва във влажната тръстикова колиба, затова написаха молба до мисионерския съвет в Хонолулу да изпратят малко дървен строителен материал. „Ако само доставите дъски, нашите съпрузи са готови да построят прилична къща за тази измъчена християнка“ — писаха те. Но тъй като под молбата стоеше и подписът на Аманда Уипъл, която бе насърчила мъжа си да напусне мисията, и понеже Уипъл след това бе още два пъти порицан, че венчава американски моряци за хавайски девойки, молбата остана без отговор, а Джеруша продължи да живее в тъмната влажна колиба.

Абнър би се вбесил, ако научеше за стъпката, предприета от Аманда, защото той упорито поддържаше първоначалното си убеждение: „Изпратени сме тук като служители на Бога, чрез дарения за мисията Бог ще се погрижи за нас както намери за добре“. Джеруша обаче страдаше, гледайки четирите си деца облечени в стари дрехи, подбрани от мисионерския съвет измежду останалото от пратките с благотворителни подаяния. Изморяваше се допълнително, като разпаряше получените дрехи и от извадените по-големи парчета плат шиеше нови дрехи за децата си. Ала в едно Джеруша бе непримирима.

— Трябва да намерим книги за Михей. Ако ти не пишеш на мисионерския съвет да ни ги достави, аз ще го направя — повтаряше тя на съпруга си. Дори спираше на улицата морски капитани и ги питаше дали нямат ненужни вече книги, за да може ученолюбивият й син да ги прочете. — Мъча се да го науча на всичко, което се изисква, за да го приемат в колежа в Йейл — обясняваше тя — но той чете тъй бързо и тъй добре разбира…

Така или иначе, успя да осигури необходимите книги.

Всяка година идваше ден, в който Джеруша преживяваше истинска майчинска радост. Той съвпадаше с пристигането на традиционния сандък с подаръци от родителите й в Уолпол, Ню Хампшир. Те го изпращаха винаги през ноември, но Джеруша не знаеше кога ще почука на вратата им някой морски капитан и ще каже: „Носим ви един сандък, госпожо“. Вълнуващо бе да чуе тези думи, а още по-вълнуващо — да види как семейството се нарежда в кръг и очаква Абнър да отвори сандъка. В него имаше сушени ябълки и круши и твърдо, сухо говеждо месо.

— Тези панталони ще бъдат за Михей — казваше Джеруша, като оглеждаше дрехите една по една. — Тази рокля ще стане на Люси. Това ще е за Дейвид, а пък това — за Естър.

В следващия неделен ден Джеруша най-после можеше да огледа с гордост децата си, тръгнали към черквата в новите си дрехи. Дълго след като бе изпразнен сандъкът, тя го оставяше на видно място вкъщи и всеки път, когато го зърнеше, си спомняше студените зими в Ню Хампшир и аромата на ябълково вино.

Основната причина, поради която Абнър не можеше да приеме никаква помощ от семейство Уипъл, бе една фраза, произнесена от Джон. Тя не му излизаше от ума и най-красноречиво говореше за отстъпничеството и падението на някогашния му съквартирант. В най-неподходящи моменти в ушите му отново и отново прозвучаваше рязкото съждение на Джон: „Не мисля, че алиите са изпратили вятъра, но също така не мисля, че Бог е потопил корабите“. Колкото повече разсъждаваше върху тези думи, толкова по-достойни за презрение му се струваха те. Според Абнър същността им бе, че се слага знак на равенство между езическите богове на алиите и самия Господ. А това бе ужасно! И той все по-упорито странеше от Джон Уипъл. Без никой от двамата да го съзнава, колкото повече растеше благосъстоянието на Уипъл, толкова повече Абнър Хейл се уповаваше на Бога. И тъй като в Лахайна, както и навсякъде, тези две линии не вървяха успоредно, а в различни посоки, разстоянието между тях се увеличаваше и двамата мъже започнаха да не се разбират един друг.

Все пак Уипъл продължаваше да се интересува от положението на Абнър. Затова изслуша с учудване, но и с облекчение разказа на един салемски капитан, пристигнал неотдавна от Бостън. На кея в този град той бе видял нещо колкото нелепо, толкова и обещаващо.

— Тя вече положително е готова — обясняваше капитанът. — Оня човек, Чарлс Бромли, от Ню Хампшир, бе наредил да построят цяла двуетажна дървена къща на самия док, на крачка от залива. Къщата нямаше зимник, но всичко останало си беше на мястото, чак до пантите на прозорците. А като я свършиха, дърводелци с бояджийски четки сложиха номер на всяко парче дърво. Чертожници нарисуваха скици на цялата къща и отбелязаха върху тях номерата. И после какво мислиш, че стана? — театрално попита капитанът. — Разглобиха къщата и дъска по дъска я пренесоха на борда на оня кораб.

— Кой кораб? — попита Уипъл.

— „Картаджиниън“, на капитан Хоксуърт от Ню Бедфорд.

— Много ще съм ти благодарен, капитане, ако запазиш всичко това в тайна — помоли го Уипъл.

— Всъщност къщата е предназначена за тези острови — допълни капитанът. — Може би за Хонолулу. Толкова се заинтригувах, че заговорих онзи човек, Бромли. Не искаше да приказва много, но подметна, че идеята била на капитан Хоксуърт. Капитанът отишъл при него и му разказал за някакво мисионерско семейство в Хонолулу… живеели като свине… в тръстикова къща, с дървеници, хлебарки. Защо Бромли е построил къщата, не ми стана ясно.

— Обещаваш ли ми? — отново го помоли Уипъл.

— То се знае — съгласи се капитанът.

— Уверявам те, капитане, че ще спестиш огорченията на една чудесна жена, ако си държиш устата затворена. Аз ще направя същото — завърши Уипъл.

Безпокойството, породено у доктор Уипъл от новата къща, бе нищо в сравнение с това, което изпита Абнър, когато забеляза, че в Лахайна се вършат странни и неразбираеми за него неща. И тъй като той се смяташе отговорен за всичко, което става в града, мисълта, че хавайците се заемат с важни дела зад гърба му, го раздразни силно. Пред събранието в Хонолулу Абнър докладва:

— За първи път осъзнах тази необикновена потайност преди четири дни, когато се връщах от огледа на къща, изгоряла поради това, че стопанинът й пушел тютюн. След като порицах греха му, случайно надникнах в двора около стария дворец на Малама и забелязах, че няколко кахуни надзирават построяването на голяма нова къща. „Какво строите?“ — ги попитах. „Една малка къща“ — отговориха ми уклончиво. „С каква цел?“ — попитах пак. „Другите къщи са плесенясали“ — излъгаха те. „Кои други къщи?“ — „Ей онези“ — замахаха ръце в неопределена посока. „Точно кои?“ — настоявах аз. На този въпрос не ми отговориха, затова влязох по-навътре и огледах новата къща, която беше просторна, с истински врати, с прозорци и с две китайски огледала. „Това е много голяма къща“ — забелязах, но кахуните пак повториха, че къщата е доста малка. Оставих тези безсрамни лъжци, обиколих всичките къщи в двора, помирисах ги и видях, че нито една не е плесенясала. Тогава пак се върнах при кахуните и ги попитах: „Кажете ми, какво строите“. А те отговориха: „Къща“. Напуснах конспираторите с убеждението, че става нещо подозрително, но какво е то, не знам…

Абнър продължаваше да мисли върху тези отчайващи го загадки, когато видя от своята „холандска“ врата седмина местни жители — идваха откъм хълмовете и вървяха един подир друг с мейлови клони и големи букети от цветове на джинджифил в ръце. Абнър изостави работата си върху превода на Библията, настигна ги и ги попита:

— Защо носите мейл и джинджифил?

— Не знаем — отговориха хавайците.

— Кой ви изпрати по хълмовете? — настоя Абнър.

— Не знаем.

— Къде носите тези цветя?

— Не знаем.

— Разбира се, че знаете — кипна той. — Глупаво е да твърдите, че не знаете къде отивате. — И закуцука след тях по брега, където хавайците се разпръснаха в различни посоки.

Вбесен, Абнър постоя няколко минути под горещите слънчеви лъчи, като се мъчеше да свърже отделните си наблюдения. После мушна ръце в джобовете на палтото, отправи се към кантората на Джандърс и Уипъл и рязко попита:

— Джон, какво става в Лахайна?

— Какво имаш предвид? — на свой ред попита Уипъл.

— Току-що срещнах седмина хавайци, които бяха ходили да берат мейл и джинджифил. За какво им са?

— Защо не попита тях?

— Питах ги, но нищо не ми казаха.

— Може да е за някаква церемония — предположи Уипъл.

Абнър презираше тази дума и се боеше от нея, защото му напомняше за отблъскващи ритуали и езически сексуални оргии. Затова предпазливо уточни:

— Искаш да кажеш… за езическа церемония?

Тогава Уипъл си припомни нещо.

— Сега се сещам, че преди два дни няколко китоловци ми искаха по-голямо количество тапа за уплътнения по корабите. Обикновено мога да намеря сто метра само като щракна с пръсти, но онзи ден обиколих десетина къщи, навсякъде правеха тапа, обаче никой нямаше за продан.

— За какво може да им е?

— Всички отговаряха едно и също: „За Келоло е“.

След този отговор Абнър изложи пред лекаря различните си наблюдения от последно време и като помисли върху това, попита:

— Джон, какво става?

— Не знам — отвърна Уипъл. — Келоло и децата му били ли са на черква скоро?

— Да, и се държаха почтително, както винаги.

— На твое място не бих изпускал от поглед Келоло — засмя се Уипъл. — Той е хитра стара акула.

През целия ден Абнър продължи да мисли по този въпрос — очевидно криеха от него някакво важно събитие. Ала безпокойството му многократно се засили в късния следобед, когато дочу откъм една далечна долина приглушените, тайнствени удари на езически барабан. След малко ударите спряха. А когато започнаха пак, той се провикна:

— Хула!

Без дори да каже на Джеруша къде отива, тръгна по следите на отдавна забранената хула. Вървеше подир ехото от място на място, докато най-сетне долови, че звукът идва от една къща в края на града. Забърза по извита пътека, решен да открие сладострастните веселяци и да ги накаже, но внезапно иззад едно дърво се показа висок хаваец и го попита:

— Къде отиваш, макуа Хейл?

— В онази къща танцуват хула! — заплашително извика Абнър.

Ала хаваецът навярно е бил поставен на пост, защото, когато мисионерът стигна до мястото, откъдето извираха барабанните удари, намери само неколцина кротки мъже и жени, които пееха черковни химни. Нямаше никакви барабани.

— Къде ги скрихте? — нахвърли се той.

— Какво да сме скрили, макуа Хейл?

— Барабаните.

— Не сме имали барабани, макуа Хейл — отвърнаха му с подкупваща невинност. — Пеехме си химните за неделя.

Ала щом се прибра вкъщи, Абнър отново чу биенето на барабани и каза на Джеруша:

— В този град става нещо и подлудявам от яд, че не мога да разбера какво е то.

Не хапна нищо на вечеря, а по-късно, когато изгряваше луната, обяви решително:

— Няма да си легна, докато не открия какво зло се подготвя.

Въпреки протестите на Джеруша той облече бялата си риза и черния редингот, върза си най-хубавата вратовръзка и сложи касторената шапка. За по-голяма увереност взе и един здрав бастун, преди да излезе навън в топлата тропическа нощ. Постоя известно време тихо под звездите и въздишащите палми, като отчаяно се мъчеше да разбере какво става в неговата енория. Но нищо не се чуваше.

Запита се дали Мърфи не е възобновил танцуването на хула в кръчмата си, ала като се промъкна край нея, видя, че всичко е спокойно. Оттам отиде до кея, подозирайки, че китоловци може да са се сговорили с Келоло и да са организирали някаква оргия; корабите обаче се поклащаха смълчани под призрачната лунна светлина.

Но както си стоеше в края на кея, загледан в корабите, внезапно видя с крайчеца на окото си една трепкаща светлина край брега, малко по на юг. Не й обърна внимание, защото си помисли: „Нощен риболовец е излязъл с факел на рифа“. Ала светлината не се движеше като рибарски факел и Абнър си промърмори:

— Това не е един факел, а няколко.

Спомни си за новата тръстикова къща в двора на Малама, спомни си за кахуните и като риба, привлечена от светлината, напусна кея, тръгна покрай кораловия риф, покрай форта, покрай домовете на важните алии и се насочи към двореца на Малама. Докато вървеше тихо по пясъка, светлината от факлите стана по-силна и той схвана, че е започнало някакво голямо празненство, на което не е очакван гост. Затова взе да се придвижва крадешком от една палма до друга и така стигна до скрито местенце, откъдето можеше да наблюдава какво става около двореца. Най-напред видя, че много пазачи са се събрали пред портата, водеща към дворцовите постройки, и си помисли: „Тези пазачи стоят, за да не мога аз да вляза. Какво зло са си наумили моите хора?“.

Не се наложи да чака дълго. Измежду група мъже, които се бяха гощавали с печено прасе, се надигна Келоло в яркожълто одеяние, последван от шестима кахуни с наметки от пера. Келоло спусна ръката си и близо до пясъчния бряг прозвуча нощен барабан, после още един и накрая трети, с по-остър звук, който наложи равномерен, пулсиращ ритъм. Изведнъж от тълпата изскочиха шестте жени, които Абнър бе заварил да пеят химни в къщата. Сега бяха голи до кръста, косите им бяха закичени с червени цветя, на вратовете им висяха гердани от излъскани черни черупки, а около глезените им имаше гривни от акулски зъби, които потракваха, когато започнаха да танцуват една старинна хула.

Абнър често се бе възмущавал от този танц, но никога не беше го виждал. Сега, когато полюшващите се поли от листа се задвижиха в трепкащите сенки, той забеляза колко тържествен и грациозен е танцът. Жените бяха като безплътни духове, които се огъват от нощния вятър — движението започваше от главата, минаваше по закръглените ръце и се спускаше към бедрата в една непрекъсната ритмична линия.

— Не очаквах, че танцът е такъв — промърмори Абнър. — Смятах, че голи мъже и жени…

Мигновеното му признание обаче бе прекъснато от онова, което последва; Абнър видя ужасен как един певец изскочи пред танцьорките и започна да вика мрачно и тържествено:

Велики Кейн, пазител на небесата,

Велики Кейн, пазител на нощта,

цар на боговете, владетел на хората,

Кейн, Кейн, Кейн!

Ела на нашата церемония, благослови нашия бряг!

И докато Абнър гледаше изумен, от новата тръстикова къща излезе Келоло, понесъл в благословените си ръце древния камък на Кейн. Той отдавна трябваше да е унищожен, но бе оцелял благодарение на любовта на Келоло и сега бе поставен върху нисък каменен олтар до брега. Като го положи, Келоло се провикна:

— Велики Кейн, твоят народ приветства завръщането ти!

Над множеството легна дълбока тишина, а хавайците един по един минаваха край Келоло и отрупваха олтара с цветя. След това кахуните подхванаха своите напеви. По даден от Келоло знак барабаните забиха в нов и по-див ритъм; жените, които танцуваха хула, се поклащаха по-весело; жителите на Лахайна приветстваха завръщането на своя древен бог.

Абнър бе изнесъл сто проповеди и бе пял двеста химна за унищожаването на езическите идоли, но този камък бе първият идол, който виждаше. Загледа го в нечестива омая, защото странната комбинация от благоговение и екстаз, която идолът внушаваше на своите обожатели, говореше за истинската му сила. В този миг дребният мисионер разбра много неща за Хаваите, които не му бяха известни досега — неотслабващата религиозна страст, дълбокото историческо чувство и загадъчност. От все сърце му се прииска да се втурне напред и да разбие олтара, който поддържаше жизнеността на тези нехристиянски сили.

Но вниманието му се отклони от идола към фигурата на мъж, появил се от новата тръстикова къща. Беше Кеоки Канакоа, а механичните му движения показваха, че е изпаднал в унес, в дълбока хипноза. Беше гол до кръста, тялото му бе намазано с мазнина; около бедрата си носеше препаска от кафява тапа, а през лявата му ръка бе прехвърлена наметка от пера. Шлемът му бе в старинен стил, с висок гребен от основата на врата до челото. Носеше гердан от човешка коса, на който се люлееше огромен зъб от кит, извит като кука.

Докато Кеоки се приближаваше към статуята на Кейн, един жрец напяваше:

— Той идва, съвършеният мъж. Косата му е тъмна и червеникава, фигурата му е властна, триъгълна надолу от раменете и тясна в бедрата. Гърбът му е изправен, няма никакъв недостатък, никакво петно. Главата му е квадратна, както е била оформена в детството му. Ноздрите му са широки. Вратът му е къс и мускулест, а очите му са опияняващи като дървото, което привлича рибата в езерата. Той е съвършеният мъж и идва да се преклони пред Кейн!

В своя унес младият алии стигна до олтара, поклони се и извика:

— Велики Кейн, прости на своя син. Приеми го отново.

Скрит в сенките, и Абнър се молеше:

— Прости му, всевишни Боже! Той е подвластен на зли мъже и не знае какво върши.

Ала на Абнър предстоеше да понесе още по-тежък удар, защото от тръстиковата къща излезе Ноелани, загърната в златиста тапа и накичена с прочутия гердан от китови зъби на Малама. В косата й бяха затъкнати цветя, движеше се тържествено към олтара под напева на жреца:

— Тя идва, съвършената жена. Кожата й е без петънце, мека и разтапяща се като океанските вълни, лъскава и гладка като бананов цвят. По-красива е от червените цветове на дървото лехуа, по-прекрасна от разпукната пъпка на хлебното дърво. Ноздрите й се разтварят под правия й нос. Челото й е чисто и ниско. Устните й са пълни и гърбът й — изправен. Бутовете й са закръглени като изгряваща луна, здрави като основите на Мауи. Тя е съвършената жена и идва да се преклони пред Кейн:

Абнър, потресен от това второ светотатство, си промърмори:

— Те не могат да се върнат при Кейн! Те знаят катехизиса. Кеоки се учеше в Йейл. Те са конгрегационалисти. Те са членове на моята църква и аз им забранявам.

Това светотатство, колкото и страшно да бе, представляваше само прелюдията към събития с още по-голямо значение. Сред кахуните, които тази нощ празнуваха своята победа, се изправи висок жрец, понесъл в ръцете си черна тапа, каквато Абнър не беше виждал досега, и след като отправи гореща молитва към Кейн, хвърли тапата високо във въздуха, а щом черният плащ се разтвори напълно, той обгърна с него раменете на брата и сестрата и извика:

— От този миг и завинаги ще спите под една тапа!

И поведе двойката към очакващата я къща.

Барабаните избухнаха в диви ритми. Танцьорките се заизвиваха в яростни движения, които изтриха спомена за красивото начало, а кахуните пееха:

— Ноелани и Кеоки се ожениха.

Абнър не можа да издържи. Изскочи от скривалището си, размахал тежкия бастун, и изкрещя:

— Мерзост! Мерзост!

Преди изуменото множество да успее да го спре, той се хвърли върху олтара, с мощен замах на бастуна запрати свещения камък на Кейн в пръстта и в яростта си зарита клонките от мейл и джинджифил. После отпусна бастуна и тържествено се отправи към новобрачната двойка, отметна черната тапа и отново изкрещя:

— Мерзост!

Но хавайците вече се бяха окопитили след изненадата и Келоло с помощта на двама кахуни хвана Абнър. Не се отнесоха с него грубо, защото знаеха, че е жрец на друг бог и само бе изпълнил своя дълг. Келоло го помоли кротко:

— Мили малък приятелю, прибери се вкъщи. Тази нощ разговаряме с други богове.

Абнър се освободи и насочи пръст към Кеоки.

— В очите на Бога това, което вършиш, е престъпление. — Хаваецът му отвърна с леден поглед, а мисионерът извика: — Кеоки, какво се е случило?

Грамадният млад алии изгледа стария си приятел и промълви:

— Аз те молих, преподобни Хейл, да ме ръкоположиш за пастор. Щом твоята църква не ме иска…

— Пастор? — изкрещя Абнър. В миг ужасите на тази нощ — танцът хула, още живият камък, барабаните и кахуните, взеха връх над разума му и той започна да се смее истерично. — Пастор? — повтори няколко пъти, докато най-сетне Келоло сложи внимателно, но здраво дланта си върху устата му и го изтегли встрани от мястото на церемониите.

Ала обладаният от Бога дребен мъж се освободи и пак успя да се втурне към брачната двойка, преди да го спрат.

— Кеоки!? — извика той. — Ще се възползваш ли от този брак?

— Както е направил баща ми преди мене — отвърна Кеоки.

— Позор! — изпъшка Абнър. — Това те изхвърля от цивилизованите…

— Тихо! — заповяда един царствен глас и Абнър отстъпи назад. Беше Ноелани. Тя се приближи до него и изрече меко: — Обични макуа Хейл, не правим това, за да те обидим.

Абнър погледна красивата млада жена с цветя в косата и също така спокойно й отговори:

— Ноелани, тези мъже те изкушават да извършиш тежък грях.

Новата Алии Нуи не влезе в спор, а простря ръка към тъмните хълмове и каза:

— По-рано следвахме собствените си богове и долините ни бяха пълни с хора. Опитахме се да следваме твоя бог и сега островите ни тънат в отчаяние. Смърт, ужасни болести, стрелба с оръдия и страх. Ето какво ни донесохте, макуа Хейл, макар да знаем, че не сте го искали. Сега аз съм Алии Нуи и ако умра, без да родя дете, кой ще поддържа хавайския дух жив?

— Ноелани, мило малко момиче на моите надежди, има десетки мъже… тук наоколо… които с гордост биха се оженили за тебе.

— Но техните деца ще могат ли да станат Алии Нуи? — възпротиви се Ноелани.

Това езическо разсъждение разгневи Абнър, той се отдръпна и издигна мрачно глас:

— Позор! Малама би те проклела от гроба си!

По-късно Келоло призна, че е трябвало да замълчи, ала в този миг не можа да се въздържи и подигравателно попита:

— Какво мислиш, че ми нареди Малама на смъртния си одър?

Дребният мисионер с бледо лице и рядка руса коса, осветена от факлите, се загледа ужасен в Келоло. Възможно ли бе това, което казва вождът, да е истина? Беше ли заповядала Малама да извършат такава гнусотия? Тази вероятност бе така отвратителна, че Абнър не можа да издържи и куцукайки, напусна сцената на церемонията, където кахуните върнаха Кейн на мястото му и барабаните забиха в сватбения ритъм.

Абнър вървеше като замаян по тъмния и прашен път, чиито камъни бяха свидетели на много промени през последните години. Видя обвитите в сенки къщи на краля и дъсчените магазини на американците, които презираха Господа и се бореха срещу мисията. На рейда бяха закотвени китоловните кораби — неговите постоянни врагове, а в кръчмата на Мърфи някой свиреше на самотна хармоника. Колко чужди бяха тези неща за измъчения му дух.

В мрака на нощта Абнър излезе вън от града и се изкачи на гола поляна, осеяна с камъни; стигна до кичур залинели дървета, седна под тях и погледна назад към своята тиха енория, за която сякаш вече не бе отговорен. На юг виждаше факлите на езичниците. На рейда трептяха полюшващите се нощни светлини на китоловните кораби, а околовръст бяха колибите със сламени покриви на местните жители. Колко окаян и мръсен всъщност бе градът, колко жалък. Колко малко бе успял да повлияе върху Лахайна, колко незначителни бяха постиженията му. Малама го беше излъгала. Кеоки му бе изневерил. А Илики беше Бог знае къде. И дори най-добрата от всички, Ноелани, се бе обърнала срещу него и бе упрекнала неговата църква.

От почти десет години носеше едно и също палто; Бог не му беше изпратил нито един чифт панталони по негова мярка; разполагаше единствено с научните книги, които си беше изпросил от Бостън; жена му се трудеше като робиня в една мизерна колиба; а самият той не бе постигнал нищо. Сега, когато над неговия малък град се пукваше зора, той гледаше с чувство на унижение проблясващото море, китоловните кораби, които сякаш му се подиграваха, и градината около двореца, където бавно догаряха факлите. Изпита неудържимо желание да призове върху целия град, с изключение на мисионерската къща и нейните търпеливи обитатели, някакво старозаветно възмездие.

— Порои! Ветрове от планините! Чума! Разрушете този град!

Ала докато Абнър молеше Бога да изпрати подобно тежко наказание, проклетите местни божества подготвяха неговото върховно унижение, защото през следващата нощ самата богиня Пеле щеше отново да посети своя поклонник Келоло, а последствията от тази призрачна среща щяха да измъчват Абнър Хейл месеци наред.

Джон Уипъл бе станал рано да измете пред магазина. Като видя, че Абнър се мъкне по склона на хълма надолу към града, изтича да го пресрещне, хвана го за раменете и го попита:

— Абнър, какво се е случило?

Хейл започна да му обяснява, но нямаше сили да произнесе скверните думи. Поколеба се безмълвен един миг и се помъчи да съсредоточи погледа си, после посочи група хавайци, които идваха по пътя откъм двореца. Косите им бяха украсени с мейлови клонки и се движеха с леки стъпки; носеха барабан и вървяха победоносно, както бяха вървели предците им преди хиляда години. Абнър немощно прошепна:

— Попитай тях. — И закуцука към дома си, за да си легне.

По-късно същия ден той изпрати писмо до мисионерите в Хонолулу, на които докладва: „В четири часа тази сутрин, 4 януари 1832 година, в стария дворец на Малама кахуните победиха и ужасното деяние бе извършено“.

На дневна светлина, след като проучиха знаменията и се убедиха, че бракът е започнал успешно, кахуните увериха Кеоки:

— Тази нощ ти направи едно добро за Хаваите. Боговете няма да го забравят, а когато детето ти се роди, ще си свободен да се върнеш в твоята църква и да станеш пастор.

Но Кеоки трепереше под товара, който боговете бяха сложили на раменете му, и знаеше, че това е невъзможно.

Щом отново се свечери, Келоло, доволен, че е осигурил продължението на своя род на тези божествени острови, излезе да походи сред сенките. И както си вървеше, срещна за последен път на земята мълчаливата, стройна Пеле, пазителката на вулканите, облечена в копринено одеяние, със странна, сякаш стъклена коса. Появи се сред нощния бриз и застана на пътя му под палмите. Изчака го да се приближи, а Келоло забеляза, че лицето й сияе от удовлетворение. Тръгна редом с него, като по някакъв тайнствен начин минаваше през самите дървета, които й се изпречваха по тясната пътека, и Келоло изпита огромно успокоение. Вървяха така няколко километра, доволни, че са заедно, ала когато стигнаха до края на пътеката, Пеле направи нещо, което никога преди не бе вършила. Спря се многозначително, вдигна лявата си ръка и посочи на юг през пролива Кеала-и-каики право към нос Кеала-и-каики. Остана така доста дълго, сякаш заповядваше нещо на Келоло със своите огнени и в същото време успокояващи очи. Сега той проговори за първи път и я попита:

— Какво има, Пеле?

Но тя продължи да сочи към Кеала-и-каики, а после, като че искаше да се сбогува с великия алии, нейния скъп личен приятел, мина край него, целуна го мимоходом с огнените си устни и изчезна сред дълга, сребриста ивица дим. Келоло дълго не помръдна и се мъчеше да запечата в паметта си всеки миг от тази среща. А през нощта, когато се прибра в своята самотна къща извън оградата на дворцовата градина, извади двете си най-свещени съкровища — белия череп на жена си Малама и един много стар камък, голям колкото юмрук, със странна форма и знаци по него. Келоло го беше получил преди повече от четиридесет години от своя баща, който го бе уверил, че окултните сили на рода Канакоа произлизат от този камък, донесен от един техен предтеча при второто му пристигане от Бора Бора. Баща му се бе клел, че този камък е не просто свещен за богинята Пеле, а че той е самата богиня, която можела спокойно да обикаля островите и да предупреждава своите хора за изригването на вулканите; духът й живее в този камък от незапомнени времена, дори преди родът им да се засели в Бора Бора. Келоло остана над своите съкровища през цялата нощ, като се мъчеше да разгадае божествената тайна, скрита в тях. На сутринта съмненията му се разсеяха, защото в Лахайна пристигна бърз кораб с новината, че силно изригване на вулкана в Хаваи заплашвало столицата Хило. Жителите на острова молели новата Алии Нуи Ноелани да се качи на бързия кораб и да отиде на остров Хаваи, за да спре потока от лава, който иначе щял да затрупа града.

Когато съобщиха вестта на Ноелани, първата й мисъл бе, че вместо нея трябва да замине Келоло, защото той бе приятелят на Пеле. Освен това разговорите й с доктор Уипъл я бяха убедили, че вулканите са следствие на природни сили, а изригването им може почти научно да се предскаже. Съзнаваше, че островните легенди за Пеле са глупост. Но преди да успее да разисква въпроса с пратениците от Хило, Келоло притича и каза:

— Трябва да идеш, Ноелани. Щом Пеле разрушава Хило, значи прави това за наказание, а ти трябва да отидеш там, където тече разкаляната лава, и да й припомниш, че град Хило я обича.

— Ти си приятелят на Пеле — отговори Ноелани. — Ти трябва да отидеш.

— Но аз не съм Алии Нуи — тъжно поклати глава Келоло. — Сега ти се удава възможност да спечелиш сърцата на хората завинаги.

— Не вярвам, че Пеле има нещо общо с лавата — възрази Ноелани.

— Аз я видях снощи — убедено заяви Келоло. — Аз говорих с нея.

Ноелани изгледа баща си с учудване.

— Видял си Пеле?

— Вървях с нея три километра — потвърди Келоло.

— Тя предаде ли ти някакво известие? — недоверчиво го изгледа Ноелани.

— Не — излъга Келоло. — Разбира се, предупреди ме за вулкана на Хаваи. Да, тя посочи към Хаваи. — Но той знаеше, че всъщност бе посочила в съвсем друга посока.

— Значи искаш аз да отида в Хило? — попита Ноелани.

— Да. И ще ти дам един камък, който ще ти позволи да спреш лавата — увери я Келоло.

Така през 1832 година Алии Нуи Ноелани Канакоа тръгна от Лахайна — макар в ушите й още да звучеше клетвата на Абнър Хейл: „Това е лудост, позор“ — като носеше един свещен камък. Стигна с кораб до пристанищния град Хило и още от залива видя застрашителното напредване на горещата лава, която се стичаше бавно и обхващаше в огнена прегръдка всичко по пътя си. Градът очевидно бе обречен. До вечерта на следния ден лавата щеше да го залее и изглеждаше безсмислено една млада жена да се опита да я спре.

Но местните кахуни въздъхнаха с облекчение, като видяха, че Ноелани пристига със спасителната манна, на която бе носител, и че започва мъчителното изкачване към потока от лава. Зад нея се точеше цялото население на града, с изключение на местните мисионери, възмутени от този езически ритуал. Покрай палмовите дървета в края на града, покрай разцъфналите храсти и още по-нагоре, през ниския шубрак, вървеше тържествената мълчалива процесия. Пълзящото и пращящо рило на огнения поток вече бе само на няколко метра пред нея. Всяко ново вулканично изригване, което се спускаше по планинския склон, заливаше изтеклата по-рано и вече застинала лава и я използваше като улей към низините. Щом стигнеше до втвърдения край на старата лава, новият разкалян до бяло поток спираше за миг, а после политаше надолу в няколко различни посоки и поглъщаше всичко по пътя си — тук дърво, там къща или кочина. Чуваше се изсъскване, пращене на огън и обреченото дърво или постройка изгаряше изведнъж с една последна въздишка. После грозното рило на лавата изстиваше и образуваше улей за следващия огнен изблик.

Към този пълзящ надолу всепоглъщащ поток вървеше младата Ноелани и докато се приближаваше към живия огън, тя сякаш се прероди. Беше призована не за друго, а за да се възправи срещу самата богиня на огъня, да се противопостави на властта й върху вулканите, които тя подбуждаше да изригват още отпреди идването на полинезийците. В тези тайнствени последни мигове, когато страшни вътрешни пламъци изгаряха собствения й разум, Ноелани загуби чувството, че е била християнка. Тя беше дъщеря на Пеле, потомка на рода, при който богинята живееше и сега; застанала пред владението на огнената Пеле, Ноелани закова крака пред прииждащата лава и реши, че няма да помръдне, дори ако трябва да умре.

Издигна високо свещения камък на Пеле и извика:

— Пеле! Велика богиньо! Ти разрушаваш града на тези, които те обичат! Аз те моля да спреш!

Замръзнала на мястото си с камъка в ръце, Ноелани гледаше как нови потоци се спускат към грозното рило и напредват към Хило. Тя хвърли в пламъците тютюн и две бутилки коняк, които лумнаха яростно; после четири червени кърпи, защото Пеле обичаше този цвят, един червен петел и накрая кичур от собствената си коса. Огънят на Пеле увисна над рилото, погълна тютюна и постепенно застина. Потокът от лава бе спрял пред краката на Ноелани, но не се чуха радостни възгласи, а само тихи молитви, защото хората вярваха, че Пеле никога не ще разруши Хило. Огънят загасна. Горещите му пръсти нямаше да сграбчат повече домове. Замаяна от победата си и смутена, Ноелани се върна на своя кораб и се прибра в Лахайна, за да дочака там раждането на детето си, което след нейната смърт щеше да я замести като застъпник пред боговете.

Спирането на лавата беше най-силният удар за Абнър Хейл в Лахайна. Тъй като това бе станало твърде скоро след измяната на Кеоки и сестра му, то бе възприето като одобрение на техния брак. Проявената от Ноелани способност да въздейства върху древните богове убеждаваше хавайците, че те продължават да съществуват, и мнозина започнаха да странят от християнската църква. Но най-голямата обида за Абнър бе радостта, с която някои американци приветстваха чудото. Един нагъл капитан многократно повтаряше:

— Отсега нататък ме бройте за поклонник на мадам Пеле!

Друг обещаваше:

— Ако Ноелани започне да спира бурите, и аз ще се присъединя към нейната черква.

Абнър, който страдаше от всяка измяна към църквата и се възмущаваше от подигравките на американците, не можеше да мисли за друго, освен за случката с лавата. Ходеше от човек на човек и спореше с всеки, готов да го слуша:

— Горещата лава е стигнала до определено място и е спряла. Какво чудо има тук?

— Да, но кой я спря? — възразяваха му издевателски.

— Една жена застанала пред загасващия поток от лава, и това ми било чудо! — ръмжеше той презрително.

— Ами ако тя не е била там? — питаха опонентите му.

След няколко седмици, макар и неохотно, Абнър отиде да се консултира с Джон Уипъл и младият учен му вдъхна увереност:

— Когато вътрешното налягане на вулкана стане достатъчно силно, той изригва лава. Лавата, под влияние единствено на вътрешните сили в земните недра, изхвърча нагоре и се стича по планинските склонове. Ако има достатъчно лава, тя стига до океана. Ако няма, спира някъде по пътя си.

— Тези неща известни ли са?

— Да, на всеки, който има капка разум — отвърна Уипъл. — Погледни Ланай. От пръв поглед е ясно, че островът е бил вулкан. Виж и нашия остров Мауи. Някога той навярно е бил съставен от два вулкана, които постепенно са се съединили. Предполагам, че преди време всичките отделни острови, които виждаме от този кей, са представлявали един голям остров.

— Как е станало това?

— Или островите са потънали, или океанът се е издигнал. И двете обяснения са възможни.

За Абнър бе трудно да приеме такава грандиозна идея и предпочете да се върне към нещо по-сигурно.

— Знаем, че светът е бил създаден четири хиляди и четири години преди раждането на Христа, и никъде не пише, че след това някакви острови са потъвали или са се издигали.

Самата мисъл, че подобно нещо би могло да стане, се струваше на Абнър отвратителна. Уипъл понечи да го попита за потопа, но реши да смени темата и сякаш между другото забеляза:

— Абнър, защо се представи в такава лоша светлина при сватбата на Кеоки и Ноелани? Тогава ти загуби много от влиянието си.

— Това беше мерзост, нещо противоестествено и нечисто! — извика Абнър.

— Мислих доста по този въпрос — спокойно продължи Уипъл. — Кое е толкова ужасно? И не ми привеждай примери от Библията. Просто ми отговори.

— Това е нещо отвратително и неестествено — изръмжа Абнър, все още огорчен от постъпката на двамата си любими хавайци.

— Кое е толкова отвратително? — настоя Уипъл.

— Всяко цивилизовано общество… — поде Абнър, но събеседникът му загуби търпение и го прекъсна:

— По дяволите, Абнър, щом почваш по този начин, знам, че ще кажеш нещо неуместно. Две от най-цивилизованите общества, които са съществували, са египетското и това на инките. На египетския фараон не е било разрешено да се жени за друга жена, освен за сестра си. И ако е вярно това, което съм чувал, така е било и при инките. И двете общества са били процъфтяващи. Всъщност — продължи Уипъл — от научна гледна точка тази система не е лоша, при условие че е прието да се убиват безмилостно децата с вродени дефекти. Очевидно египтяните и инките не са имали нищо против това, както е и при хавайците. Ти виждал ли си по-красиви хора от алиите?

Абнър почувства, че му прилошава, но преди да успее да реагира на изненадващите разсъждения на Уипъл, лекарят заяви:

— Ноелани ме помоли да й акуширам при раждането.

— Ти, разбира се, си й отказал — уверено отвърна Абнър.

— О, не! Един лекар може да практикува цял живот и да не му се удаде такава възможност — обясни Уипъл.

— Ти ще станеш съучастник в това престъпление? — възкликна Абнър потресен.

— Естествено — каза Уипъл и двамата мъже се върнаха от кея в мълчание.

Когато Абнър се прибра вкъщи, изпрати децата да играят в оградения със стена двор и шепнешком съобщи на жена си отвратителната новина, че Джон Уипъл е готов да акушира на Ноелани. Ала за негова изненада Джеруша отвърна:

— То се знае. Ноелани заслужава всички грижи. Тя трябва да е двойно по-изплашена.

— Но Джон Уипъл, един ръкоположен християнин?

— Важното е, че той е лекар. Да не си мислиш, че бях спокойна, като знаех, че ще ми акушира напълно неподготвен човек, когато раждах децата си?

— Страхуваше ли се? — изненада се Абнър.

— Да, особено в началото — призна Джеруша — но любовта ми към теб ми помагаше да овладея страха си. Все пак радвам се, че брат Джон ще се погрижи за Ноелани.

Абнър започна да говори нещо високопарно, ала Джеруша се бе наслушала на такива приказки през месеците след неговото поражение.

— Скъпи съпруже — заяви тя непоколебимо — боя се, че се държиш като глупак.

— Какво искаш да кажеш? — зяпна той учудено, стана и тръгна към вратата.

— Бориш се с кахуните, с Келоло, с Кеоки, с Ноелани и дори с доктор Уипъл. В черквата говориш недоброжелателно. Държиш се, като че ли мразиш Лахайна и всичките й жители. Отчуждил си се дори от децата си. Онзи ден Михей ми каза: „Татко не ме е учил староеврейски вече от два месеца“.

— Бях подложен на тежки изпитания — призна Абнър.

— Съчувствам ти за ударите, които понесе — нежно продължи Джеруша и притегли напрегнатия си дребен съпруг до един от столовете, донесени от китоловците. — Но ако ние, както ми се струва на мене, сме въвлечени в голяма битка между старите богове и новия… — Почувства, че този израз обиди Абнър, и бързо се коригира: — Искам да кажа, между езическите нрави и пътя Господен, ние би следвало да избираме най-внимателно средствата, с които си служим. Когато има изгледи старите вярвания отново да завладеят островите, трябва да се борим…

— Предупредих всички! — извика Абнър, стана от стола и почна да крачи по пръстения под. — Казах на Келоло…

— Мисълта ми беше — внимателно го прекъсна Джеруша и също се изправи, за да е по-близо до развълнувания си съпруг — че в това съдбовно време ти трябва да си по-спокоен от обикновено, по-тих и по-убедителен. Разказа ми как си посочил тримата грешници — Кеоки, Ноелани и Келоло — и поред си им заявил „Бог да те унищожи!“. Но не си ми разказал, нито си ми показал как си се опитал да поведеш хората с кротката Христова любов в тези объркани времена. Наблюдавам те и виждам, че ставаш все по-ожесточен; Абнър, това трябва да спре. Ти сам разрушаваш доброто, което си постигнал.

— Чувствам, че не съм постигнал нищо — призна той с дълбоко душевно смирение.

Джеруша хвана ръката му и обърна изпитото му лице към своето.

— Мой скъпи съпруже — заговори тя сериозно — ако почна да изброявам постиженията ти в Лахайна, няма да мога да ги изредя до края на живота си. Погледни онова момиченце навън. Ако не беше ти, то щеше да бъде принесено в жертва.

— Като го видя — отговори Абнър с разбито от болка сърце — си представям само малката Илики, най-милото дете, което сега предават от кораб на кораб.

Абнър не бе споменавал отдавна за Илики; при тези неочаквани негови думи Джеруша си спомни за най-любимата си ученичка и усети, че горчиви сълзи изпълват очите й, но се овладя и каза:

— Ако загубването на Илики направи впечатление на островитяните… а това наистина бе така, Абнърал… — Тя замълча, издуха носа си и произнесе последните си забележки като заповед: — Мили мой съветнико, трябва да се усмихваш. Трябва да проповядваш големи и възвишени неща. Трябва да привлечеш тези хора в лоното на Христа с такова дълбоко милосърдие, че да се привържат към Бога завинаги. Ти… трябва… да проповядваш… любов.

Тази основна тема, която Джеруша му набиваше в ушите седмица след седмица, Абнър Хейл разви в серия от проповеди, с които успя напълно да спечели Лахайна. Като говореше за добрия живот и за въздействието на Божията любов върху хората, откри, че островитяните не бяха се отвърнали от Бога по примера на Келоло и децата му, а напротив; обикновените хора усещаха, че възвръщането на Келоло към старите нрави не им обещава нищо добро. Умните, тихи и утешителни думи на Абнър проникнаха в много сърца, които по-рано бе отблъсквал с високомерните си приказки.

Той проповядваше една доктрина, която беше нова и за него… „Свещеното Божие слово, разтълкувано от Джеруша Бромли и съобразено с тайнствата, срещнати в една чужда земя.“ Продължаваше да втълпява на слушателите си, че човекът не може да избяга от греха, но основното ударение поставяше върху застъпничеството на Христа. За въздействието върху островитяните особено помагаше това, че се върна към тактиката, която бе използвал като съвсем млад проповедник сред китоловците на Фолкландските острови: обръщаше се с лице към проблемите на своите енориаши. Например, когато говореше за състраданието на Христос, направо заявяваше:

— Исус Христос ще разбере объркването на своя любим син Кеоки Канакоа, Исус ще съумее да обича своя съгрешил служител, така както вие и аз го обичаме.

Кеоки бе дълбоко разтърсен, когато тези думи достигнаха до него в тръстиковия му дворец. Той отиде на морския бряг, разхожда се с часове и дълго мисли за същината на Христос, такава, каквато я бе почувствал в някогашните спокойни дни в мисионерското училище в Корнуол, в далечния Кънектикът. Тогава Христос бе за него осезаема реалност и загубата на тази представа силно измъчваше Кеоки.

Когато стана известно, че Ноелани скоро ще роди — още преди следващата неделя — Абнър публично оповести това предстоящо събитие, като изобщо не се спря на обстоятелствата, при които е било заченато детето, а говори повече от час за особената любов на Христос към децата. Той описа собствените си чувства при раждането на двамата му синове и двете му дъщери, изрази любовта си към загубеното сега дете Илики (колкото повече се отдалечаваше от фактите около изчезването на Илики, толкова по-невръстна ставаше тя в спомените му), говори за радостта, която трябва да изпитват всички в Лахайна поради това, че тяхната любима Алии Нуи ще се сдобие с дете. Тъй като хавайците повече от всичко на света обичаха децата, към които проявяваха нежност и разбиране, през последните петнадесет минути на проповедта, без сам да знае как го бе постигнал, Абнър видя, че съчувствените му думи бяха откъснали Лахайна от Келоло и кахуните, докато предишните му заплахи ги бяха връщали към старите богове. Затова Лахайна очакваше раждането на бъдещия Алии Нуи със смесени чувства — като родолюбци хавайците се радваха, че техният благороднически род ще се продължи, но като християни знаеха какво зло бяха извършили Келоло и децата му.

Ноелани роди близнаци. Щом се прибра от тръстиковия дворец, доктор Уипъл докладва на очакващата го съпруга:

— Аманда, трябва да сме готови за нещо грозно. Момченцето е хубаво бебе, но момичето е с вродени дефекти. Предполагам, че до сутринта ще го изхвърлят.

Когато в града се разнесе слухът, че Кеоки Канакоа със собствените си ръце е отнесъл увредената си дъщеря до океана и я е оставил там, за да я вземе богът акула Мано, вълна от възмущение заля Лахайна.

В неделя, както не бе ставало отдавна, черквата привлече почти три хиляди души. Но като тръгнаха за службата, Джеруша прошепна на мъжа си:

— Спомни си, мили съпруже, че по този въпрос се е произнесъл Бог. Не е нужно и ти да говориш по него.

Абнър веднага се отказа от текста — Лука, 23:34 — с който се бе приготвил да заклейми деянието: „Отче, прости им, понеже не знаят що правят“. Вместо с него започна с величествените думи от Еклесиаста, които напоследък често му идваха наум: „Род прехожда, и род дохожда, а земята пребъдва довека. Слънце изгрява, и слънце залязва… Всички реки текат в морето, но морето се не препълня; те отново се връщат към онова място, отдето реки текат, за да текат пак… Каквото е било, пак ще бъде, и каквото се е правило, пак ще се прави — няма нищо ново под слънцето… Няма спомен за миналото; па и за това, що има да стане, няма да остане спомен…“

Говори за вечността на Мауи, за това, как китовете се връщат всяка година, за да играят на рейда, как залезът тържествено сменя мястото си през различните месеци — от вулкана на Ланай до планинските зъбери на Молокай. Спомена за свирещия вятър, който може да събаря черкви, и за далечното време, когато самият Камехамеха е преплавал през океана и е направил голямото си завоевание. „Земята пребъдва довека“ — провикна се той на хавайски, а Джеруша, като слушаше как вдъхновено се редят образ след образ, разбра, че Абнър вече се е освободил от омразата, която доскоро бе таил към Лахайна; после той премина от вечното мироздание към човешкото общество, което го населява. „С всичките си несъвършенства то оцелява“ — призна Абнър. Но веднага се върна към своята обикната представа за Женева, управлявана от Калвин и Без, и след като по заобиколен начин направи ред сравнения, насочи многобройните си слушатели към истината, която той сам търсеше: някои форми на човешкото поведение са по-добри от други. Оттук се върна на идеята, която от години му бе особено скъпа — че добро е онова общество, което закриля децата.

— Исус Христос обича дори децата, които са с недостатъци — заяви Абнър и с този страшен контраст завърши.

— Какво каза за бебето? — попита Кеоки своите осведомители, като въртеше притеснено между пръстите си мейлови листа в стария тръстиков дворец.

— Нищо — отговориха му те.

— Не заклейми ли нашия грях? — продължи с въпросите си неспокойният млад мъж.

— Не. Говори за красотата на Мауи. — След известно мълчание един от приятелите му продължи: — Не спомена нито тебе, нито Ноелани. Но по едно време сякаш искаше да каже, че ако ти пожелаеш да се върнеш в църквата, той ще ти прости.

Тези думи оказаха неочаквано въздействие върху Кеоки. Започна да трепери, като че ли някой го раздрусваше, а след малко се оттегли дълбоко смутен в един ъгъл на стаята и се изтегна върху купчина от тапа като умрял.

— Вървете си! — каза той.

На излизане приятелите му си прошепнаха:

— Дали е решил да умре?

Обсъждаха въпроса сериозно, защото хавайците знаеха, че Кеоки се измъчва от съмнения, породени от двете противоречиви религии. Привидно той се бе върнал охотно към местните богове на Келоло, но не можеше да се освободи лесно от Бога на Абнър; несъвместимите божества воюваха в сърцето му. Като хавайци също така знаеха, че ако Кеоки е решил да умре, ще го направи. Бяха чували свои бащи и чичовци да обявяват: „Аз ще умра“, след което бяха умирали. Затова всички се бяха замислили сериозно, когато един от младите хора повтори въпроса:

— Дали Кеоки е решил да умре?

И ето до какво общо заключение стигнаха:

— Според нас Кеоки знае, че не може да оцелее, ако двама богове се бият за неговото сърце.

* * *

Въпросът се оказа без значение, тъй като не след дълго в Лахайна щеше да се разрази епидемията, известна като „бичът на Пасифика“. При предишните си появи тази страшна напаст бе помела почти половината от населението и сега отново дебнеше, скрита в моряшкото помещение на китоловен кораб, спрял на рейд в Лахайна, готова да нанесе сатанински удар, да убива, да погубва и унищожава вече обреченото население. Това бе най-страшната болест за Пасифика — дребната шарка, известна като морбили.

Този път напастта започна невинно, прехвърли се от заразения кораб в мисионерския дом; там благодарение на имунитета, изграден у сто поколения, живели в Англия и Масачузетс, дребната шарка щеше да премине като банална детска болест. Джеруша забеляза една сутрин обичайния червен обрив по гърдите на сина си Михей.

— Боли ли те гърлото? — попита тя. Михей отговори утвърдително и Джеруша съобщи на Абнър: — Боя се, че синът ни има морбили.

Абнър изпъшка:

— Навярно Люси, Дейвид и Естър също ще се заразят един след друг. — Извади медицинските си книги, за да види какво може да се направи за високата температура. Като установи, че лечението е просто и няма да ги затрудни, каза: — Ще държим децата вкъщи три седмици.

Но му дойде наум, че ще е разумно да провери дали Джон Уипъл не разполага с лекарство, което може да свали температурата по-бързо, затова се отби в кантората на Джандърс и Уипъл.

— Лоша новина! Михей, изглежда, е хванал дребна шарка, а ти, предполагам…

Уипъл изтърва писалката си и извика:

— Дребна шарка ли каза?

— Ами да, има петна по гърдите.

— О, боже! — промърмори Уипъл, грабна чантата си и полетя към мисионерския дом.

С треперещи пръсти прегледа болното момче, а Джеруша забеляза, че лекарят се изпоти.

— Толкова ли е опасна дребната шарка? — попита загрижено.

— За него не е опасна — отвърна Уипъл. После поведе родителите към предната стая и прошепна: — Били ли сте в контакт с хавайци, откакто Михей се разболя?

— Не — отговори Абнър. — Само дойдох до вашата кантора.

— Слава богу! — въздъхна Уипъл и грижливо изми ръцете си. — Абнър, малко вероятно е да опазим хавайците от тази страшна болест, но искам цялото ви семейство да не излиза от къщи три седмици. Не се срещайте с никого.

Джеруша направо го попита:

— Брат Джон, наистина ли е дребна шарка?

— Да — увери я той — макар че бих искал да е нещо друго. Трябва да се подготвим, защото ни очакват тъжни дни. — И чувствайки колко ужасна е заплахата, импулсивно предложи: — Абнър, моля те, прочети една молитва за всички нас… за Лахайна. Помоли се епидемията да не обхване града.

Тримата коленичиха и Абнър се помоли.

Но моряците от заразения кораб се бяха движили свободно из града. На другата сутрин, като погледна навън през вратата, доктор Уипъл видя, че един местен човек, гол, си копае плитък гроб край океана, за да може хладната вода да напълни правоъгълния изкоп в пясъка. Уипъл се втурна край рифа и извика:

— Кекуана, какво правиш?

Хаваецът, който трепереше уплашен, отговори:

— Изгарям от треска, а водата ще ме разхлади.

— Прибери се вкъщи, Кекуана — строго му поръча доктор Уипъл — и се увий в тапа. Трябва да се изпотиш, за да излезе болестта, иначе ще умреш.

Но човекът не се съгласи.

— Ти не знаеш какъв страшен огън ме гори!

Той се накисна в солената вода и до вечерта умря.

Скоро по целия бряг можеха да се видят хавайци, покрити с обрив, които си копаеха дупки в хладния мокър пясък; въпреки увещанията на доктор Уипъл те се потапяха във водата и умираха. Хладните канавки за напояване и градините с таро се изпълниха с трупове. Епидемията се прехвърляше в жалките колиби на града като огън и изгаряше жертвите си с мъчителна, непоносима температура. Доктор Уипъл организира жена си, съпрузите Хейл и Джандърс в медицински екип, който работи три седмици — спореха, успокояваха и погребваха. Един ден Абнър извика отчаян:

— Джон, защо тези упорити хора настояват да се топят в морската вода, щом знаят, че това ги убива?

— Ние недооценяваме болестта, като я наричаме дребна шарка — отвърна изтощеният Уипъл. — За тези незащитени от имунитет хора тя е нещо много по-страшно. Абнър, никога не си горял от такава температура!

Все пак дребният мисионер не преставаше да увещава пациентите си:

— Ако влезете във водата, ще умрете.

— Искаме да умрем, макуа Хейл — отвръщаха те.

Джеруша и Аманда спасиха живота на много деца, като влизаха в колибите и изнасяха бебетата, без да питат никого, защото знаеха, че ако те продължат с жалките си стенания, родителите ще ги отнесат на морския бряг. Двете жени завиваха децата с одеяла и им даваха сироп от синчец; той съдействаше температурата да излезе през порите на кожата, което бе правилно, и по този начин ги спасяваха. Но нито с логика, нито със сила можеха да попречат на възрастните да се потапят в морска вода, затова в Лахайна измряха мнозина — един от всеки трима хавайци.

Дребната шарка достигна и до оградения със стена двор на Малама, където се заразиха Кеоки — той посрещна болестта с радост — и малкият му син, бебето Келоло. Тук мисионерите намериха двама членове на семейство Канакоа треперещи от треска и Джеруша веднага заяви:

— Ще отнеса малкото момченце у дома.

В сърцето на Абнър навярно се е бил промъкнал някой голям дявол, защото мисионерът спря жена си, като я видя с детето в ръце.

— Няма ли да е по-добре, ако тази рожба на греха…

Джеруша изгледа втренчено съпруга си и му отговори:

— Ще взема момченцето. Точно това проповядваме с новите закони — всички деца! — И тя отнесе бебето при своите деца.

Когато Джеруша си тръгна, Абнър откри, че Кеоки е избягал на морския бряг и си е изкопал плитък гроб, в който прониква солената вода. Преди Абнър да стигне до него, Кеоки се натопи във водата и най-сетне намери облекчение. Куцукайки, Абнър наближи до рифа и извика:

— Кеоки, ако не излезеш оттам, положително ще умреш.

— Ще умра — отвърна треперещият снажен алии.

— Върни се — замоли го съчувствено Абнър — ще те завия с одеяла.

— Аз ще умра — повтори Кеоки.

— Няма зло, което Бог да не може да опрости — увери го мисионерът.

— Твоят Бог вече не съществува — промърмори Кеоки от хладния гроб. — Ще умра и ще намеря нов живот във водите на Кейн.

Тези думи ужасиха Абнър.

— Кеоки, дори и пред смъртта не хули Бог, който те обича.

— Твоят бог ни носи само епидемии — процеди болният.

— Ще се помоля за тебе, Кеоки.

— Вече е късно. Ти никога не си ме искал в твоята черква. — И разтърсваният от треска алии наплиска лицето си с вода.

— Кеоки! — настояваше Абнър. — Ти умираш. Помоли се заедно с мене за безсмъртната си душа.

— Кейн ще ме закриля — отговори младият мъж.

— Не, не! — извика Абнър, но усети, че една силна ръка го стисна и го отстрани от гроба.

До него стоеше едноокият Келоло.

— Остави сина ми с неговия бог!

— Не! — разпалено се съпротивляваше Абнър. — Кеоки, ще се помолиш ли с мене?

— Аз тръгвам на пътешествие в тъмнината — немощно промърмори болният. — Предупредил съм Кейн, че пристигам. Други молитви не са ми нужни.

Приливът напълни гроба със студена вода. В този миг Абнър скочи в плиткия изкоп и хвана ръцете на някогашния си приятел.

— Кеоки, не умирай в мрак. Скъпи мой брате…

Но Кеоки се отдръпна от мисионера и закри с длани обринатото си лице.

— Отведи го оттук — извика дрезгаво младият мъж. — Аз ще умра с моя бог.

И Келоло изтегли Абнър от гроба.

Когато епидемията свърши, Абнър и Джеруша върнаха в двореца бебето Келоло, вече здраво и усмихнато. Ноелани пое детето и безстрастно го огледа.

— Той ще бъде последният алии — тъжно предрече тя. — Но може би така ще е по-добре. Още една епидемия, и всички ще загинем.

— Ноелани — заговори Абнър тихо — ти знаеш, че Джеруша и аз обичаме тебе повече от всички останали. Ти си ценна за Бога. Ще се върнеш ли в неговата черква?

Високата, нежна млада жена изслуша внимателно тези думи на разкаяние и в сърцето си бе готова да ги приеме, защото никога не бе се отнасяла сериозно към кахуните. Но като си спомни за своя мъртъв брат, решимостта й се възвърна и тя отговори с горчивина:

— Ако се бе отнесъл към Кеоки с половината от това милосърдие, което проявяваш към мене, той нямаше да е мъртъв.

Безпощадно ясно бе, че Ноелани никога няма да се върне към черквата… във всеки случай не и към черквата на Абнър Хейл.

* * *

Един ден в началото на 1833 година, когато Джон Уипъл вече се бе възстановил от изтощението по време на епидемията, при него дойде моряк.

— Ти ли си доктор Уипъл?

— Аз съм — отвърна Джон.

— Наредено ми е да ти предам това лично — обясни морякът.

— Откъде си? — запита лекарят.

— От кораба „Картаджиниън“. Ние сме в Хонолулу.

Нетърпеливо, но с известно безпокойство Уипъл отвори писмото, което бе кратко.

Драги доктор Уипъл, ти си разумен човек. Би ли могъл да заведеш Абнър и Джеруша Хейл някъде вън от Лахайна за една седмица? Възнамерявам да им построя къща. Твой верен приятел, Рейфър Хоксуърт.

— Кажи на твоя капитан, че отговорът ми е „да“ — усмихна се Уипъл.

— Той кога може да пристигне тук? — поинтересува се морякът.

— Другия понеделник.

Уипъл състави сложен план, съгласно който Абнър бе повикан на „разширено мисионерско събрание“ в Уайлуку, където преди много години той бе присъствал при смъртта на Урания Хюлет. За изненада на Абнър Уипъл каза:

— Аманда и аз имаме нужда от почивка. Ще дойдем с вас за малък отдих.

— Ами децата? — попита Джеруша, защото досега не ги бе оставяла сами нито за една нощ.

— Госпожа Джандърс ще ги гледа — увери я Джон.

Абнър и Джеруша намираха, че е опасно да поверят децата си на жена, която използваше хавайки за кърмачки на собствените си деца, но накрая се съгласиха. Така четиримата, които се познаваха тъй добре още от кораба „Тетис“, поеха на една приятна екскурзия до Уайлуку. Ала когато стигнаха до най-високото място на прохода, който разделяше острова на две половини, Джон Уипъл спря и загледа с тъга долините, чието население бе чувствително намаляло след епидемията.

— Абнър — каза той — необходимо е по някакъв начин да доведем нови жизнени хора на тези острови. Защото, ако измиращите хавайци биха могли да се женят за здрави пришълци…

— Какви хора могат да се доведат тук? — попита Абнър и избърса челото си.

— До неотдавна мислех, че ще е добре тук да се заселят полинезийци. Но напоследък промених мнението си. Ще трябва да дойдат хора от Ява. Със съвсем различна кръв. — Уипъл замълча и неволно почна да сравнява изгорелите от слънцето долини, от които идваха, със зелените земи от обратната, изложена на вятъра страна. — Странно — промърмори си той.

— Кое е странно? — учуди се Абнър.

— Гледах двете половини на острова — сподели Уипъл. — Дъждът вали от тази страна, където не е нужен, а никога от нашата страна, където обширните полета пустеят. Абнър! — извика въодушевен. — Не може ли човекът да прехвърли ненужния тук дъжд от другата страна?

— Божието творение ли искаш да поправиш? — изръмжа Абнър.

— В това отношение да — отвърна Джон.

— Как ще успееш да прехвърлиш валежите отвъд планината? — недоумяваше Абнър.

— Не знам — призна Уипъл, но продължи да съзерцава контраста между достъпната за ветровете и напоявана от дъждове половина с другата — суха и изгоряла от слънцето.

Екскурзиантите не бяха вървели дълго, когато корабът „Картаджиниън“ спря на рейд в Лахайна и капитан Рейфър Хоксуърт слезе на брега. Едноокият Келоло и отряд опитни полицаи пресрещнаха на кея буйния капитан и насочиха пушките си към гърдите му.

— Това място капу за тебе, капена! Няма алоха за тебе, дяволи взели! — предупреди го старият алии на своя английски.

Хоксуърт отблъсна пушките им настрани и обяви:

— Идвам само за да построя една къща.

— Не може момичета на кораб! — строго допълни Келоло.

— Не ми трябват момичета — увери го Хоксуърт и тръгна енергично към мисионерската къща. На моряците, които го следваха, нареди: — Извадете всичко навън от оная къща. И внимавайте!

Изнасянето на покъщнината отне само няколко минути. Като видя жалките принадлежности на семейство Хейл — единствените солидни мебели бяха донесените от него столове и маси — той закри с длан устата си, защото от учудване си бе прехапал устните.

— Покрийте всичко — поръча на моряците.

Щом изпълниха нареждането му, капитанът поднесе клечка кибрит към старата тръстикова къща, която изгоря за миг заедно с насекомите и спомените, приютени в нея. Като разчистиха опразненото място, Хоксуърт заповяда:

— Копайте!

Зимникът бе широк и дълбок. Щеше да е хладен през жарките лета в Лахайна. Когато бе готов, капитан Хоксуърт го облицова с каменни блокове, изсечени от корал, които издигна и малко над земята, за да има къщата солидни основи. После поръча на моряците да донесат ъгловите греди — всичко бе номерирано — и се зае с увлекателната работа да сглоби къщата, точно каквато е била, преди да я натоварят от доковете на Бостън.

За три дни сглобяването напредна и по всичко личеше, че ще завърши успешно. Докато си почиваше в кантората на Джандърс и Уипъл, след като бе казал на стария Пупали и дъщерите му да вървят по дяволите и да го оставят на мира, капитан Хоксуърт чу историята на Кеоки Канакоа и сестра му Ноелани.

— Високата прелестна девойка, която се плъзгаше гола край кораба ми с дъска за сърфинг, ли имаш предвид? — попита заинтригуван.

— Да, на нея й се случи всичко това — тъжно отговори капитан Джандърс.

— По дяволите! — изръмжа Хоксуърт. — Тя е най-красивата девойка, родена на тези острови. Искаш да кажеш, че е в оная тръстикова къща… самичка?

— С придворните си дами — обясни Джандърс.

— Знам, знам — презрително се усмихна Хоксуърт и описа с ръцете си големи кръгове, за да покаже колко дебели са жените, които обикновено придружават алиите. — Значи… тя е там?

— Да.

— Да живее по този начин — та това е ужасно! — избоботи капитанът. — И то само защото са я забъркали във всичките тези глупости. Джандърс, аз отивам там.

— На твое място не бих го сторил. Не те помнят с добро в този град.

— Малко ме интересува с какво ме помнят! — кресна Хоксуърт и удари с тежкия си юмрук по облегалката на стола. — Смятам да живея в Хонолулу, Джандърс. Ще плавам с кораба ви до Кантон и ще търгувам с Китай. Може да си построя и два кораба. Ще мога ли да докарвам стоки тук?

— Ако цените ти не са високи — предпазливо отвърна Джандърс. — Имам доста сурови кожи, които искам да изпратя в Китай.

— Мога да ги превозя — подхвърли Хоксуърт, излезе от кантората и тръгна по главната улица към тръстиковия дворец на алиите.

Щом се приближи, охраната изтича да уведоми Келоло. Но той не успя да спре Хоксуърт, защото смелият капитан с учтив поклон си бе отворил портата и вече влизаше в тръстиковия дворец, където намери Ноелани.

— Мадам — започна той и протегна дясната си лапа — искаше ми се да се запозная с вас, откакто ви видях да минавате гола с дъската си за сърфинг край моя кораб. Това трябва да е било преди тринайсет години. Бяхте изумително красива в онези дни, мадам. А сега сте още по-прекрасна.

— Пак ли идваш да търсиш момиче, което да продадеш? — студено попита Ноелани.

— Не, мадам. Дошъл съм да си намеря съпруга. И чувствам с цялото си същество, че това ще бъдеш ти.

Ноелани искаше да отговори на внезапното заявление, но преди да си отвори устата, Хоксуърт разви пред нея един топ най-скъпа кантонска коприна и я заля с порой от думи:

— Мадам, предполагам, че знаеш защо се върнах в Лахайна. Държането ми последния път тежеше на съвестта ми и изпитвах съжаление, че един американец и една американка живеят по такъв мизерен начин. Ако съм те обидил при предишното си посещение, сега поднасям извиненията си. Но след като изяснихме този въпрос, мадам, искам да те уведомя, че смятам да се включа с кораба си в търговията с Китай. Купих си къща в Хонолулу и от известно време си търся съпруга.

— Защо не си намери жена в Бостън? — попита сухо Ноелани.

— Да ти кажа право, мадам…

Хоксуърт не можа да се доизкаже, защото в този миг Келоло и няколко пазачи от охраната се втурнаха в стаята, за да спасяват принцесата. Ала тя отпрати баща си, като му каза, че иска да поговори с капитана.

— Истината е — продължи той, крачейки спокойно напред-назад — истината е, че някога направих предложение на една от бостънските жени, дето се обличат в розов и бял лен, но не успях да я спечеля. Оттогава предпочитам по-знойните жени от островите.

— Къде е Илики? — изгледа го Ноелани.

— Надявам се, че е в добри ръце — без смущение отговори Хоксуърт. — А къде щеше да е сега, ако беше останала тук?

Въпросът му накара Ноелани да се замисли и за да спечели време, попита:

— Кога ще е готова къщата?

— След два дни, мадам. Затова смятам, че е важно още днес да вечеряш с мен на борда на кораба ми. Искам да видиш покоите си… в случай че решиш да ме придружиш при едно от пътуванията ми до Кантон.

При споменаването на този далечен град, откъдето бяха пристигнали дрехите и мебелите й, града, който не бе очаквала да види някога — нито пък имаше причина да го вижда — Ноелани така се въодушеви, че не успя да скрие вълнението си. А Хоксуърт заговори направо:

— Ноелани, преживяла си тук тежки дни, замесена си била в неща, които нямат нищо общо с тебе. Защо не напуснеш всичко това? Не можеш да победиш тъгата и бъркотията, които царуват в Лахайна. Аз ти предлагам свободен и вълнуващ живот.

— Знаеш, че имам син — нерешително напомни гордата жена.

— Вземи го със себе си. Винаги съм искал да си имам свое дете на борда.

— Той принадлежи на народа си…

— Тогава остави го при неговия народ — твърдо каза той и без да й даде възможност да се възпротиви, хвана я за ръката, привлече я към себе си, целуна я силно по устата и започна да свлича дрехите й.

— Моля те — прошепна тя.

— Иди до вратата и кажи на жените да я вардят. Ти посрещаш бъдещия си съпруг.

Тя го отблъсна, застана пред него сериозна и го попита:

— Ще можеш ли да забравиш, че съм била омъжена за…

— Ноелани! — засмя се той. — Колко момичета от града съм приемал в каютата си? Това също е минало. Сега ми трябва съпруга.

— Имам предвид, че брат ми е…

Хоксуърт се замисли за миг, после се изсмя и й вдъхна увереност, като каза:

— За мене с всяко зазоряване започва една нова година. Аз нямам никакви спомени.

Думите на едрия капитан галеха ухото й, такива смели и сладки думи алиите обичаха да слушат, и тя си помисли: „Този капена много прилича на алии. Висок е, готов е да се бие и е водач на своите хора. Собственик е на голям кораб и е съгласен да приеме сина ми като свой. Не е набожен, но мисля, че е честен. Денят на хавайците е свършен, ала годините на белия човек са пред нас“.

— Ще дойда с тебе на кораба — продума Ноелани тихо.

Хоксуърт е целуна пак и усети тежката й коса върху ръцете си. Това го възбуди, както винаги го бяха възбуждали целувките на тъмнокожите момичета от островите, и той прошепна:

— Кажи на жените да вардят вратата.

Но тя му отказа.

— Не в тази стая. Тук е центърът на старите обичаи. Ще дойда с тебе на твоя кораб.

Град Лахайна с изумление видя, че капитан Хоксуърт върви редом с Ноелани, с Алии Нуи, по прашния път под палмовите дървета и че си говорят като любовници. Ала още по-голямо бе изумлението, когато стройната млада жена, чудно хубава и щастлива, че отново вижда дневната светлина, се качи в лодката на капитана и отиде с него на „Картаджиниън“, където остана до зори. На раздяла тя огледа още веднъж елегантната и добре поддържана каюта, която щеше да е нейна, и си помисли: „Той е истински мъж и аз ще му бъда вярна. Ще ям от неговата храна, за да му доставя удоволствие. Ще се обличам според неговия вкус, та другите мъже, като го гледат, да си шепнат: «Капена е щастливец». Никога няма да му казвам «не». Лицето й се озари от онази лека усмивка, която щеше по-късно да извира от очите на хиляди млади хавайки, омъжени за американци — защото знам, че с моите думи ще мога да го науча на повече нежност и кротост“.

Ноелани се срещна с капитан Хоксуърт и в следващите два дни. Последният ден от неговото посещение в Лахайна, докато хората му пренасяха пълен комплект мебели от „Картаджиниън“ в новата мисионерска къща, тя остана сама в тръстиковия дворец и уви в тапа две тежки бедрени кости; едната Кеоки й бе дал, преди да умре, а втората Ноелани беше получила лично. С тежките вързопи в ръце отиде в малката къща на баща си.

— Келоло, мой любими татко — започна тя — аз напускам Лахайна и не смея да взема тези угнетителни подаръци със себе си. Трябва да ги върнеш в гроба. Не можем да живеем повече с реликви, които ни измъчват.

Той взе почтително двете грамадни бедрени кости и ги положи нежно на пода пред себе си.

— Решена ли си да отидеш в Хонолулу с американеца? — попита Келоло.

— Да. Търся нов живот.

— Дано той да бъде добър — кротко промърмори Келоло през разкъсаните си и фъфлещи устни. Не стана от мястото си, за да се сбогува с дъщеря си, защото не одобряваше постъпката й, макар да разбираше какви са подбудите й. Уверен беше, че тя се отказва от единственото си истинско призвание и от единственото щастие, което можеше да намери на земята. — Дано богинята Пеле… — подхвана той.

Ала Ноелани го накара да замълчи, тъй като не бе в състояние да понася повече заклинания. Все пак и тя отправи ритуални пожелания към баща си:

— Дано боговете да бъдат добри към тебе, Келоло. Дано дългото кану се носи бързо по вълните, докато дъгата се спусне за тебе.

Огледа още веднъж съсипания си баща с грозни белези по лицето и със зееща очна кухина и се отправи към кораба. Но като стигна до кея, моряците я предупредиха:

— Капена още не е на борда. — И я насочиха към мисионерската къща.

Ноелани надникна в една от светлите стаи на дървената къща и видя бъдещия си съпруг, седнал на сложен обратно кухненски стол; опрял брадичка на извитата облегалка, той гледаше намръщен пред себе си. После стана, вдигна стола и го удари три-четири пъти в пода с такава сила, че цялата къща потрепери от гнева му. Постоя прав няколко минути и още веднъж блъсна стола в дъсчения под със затворени очи, с наведена глава и изпъкнали от мрачната му ярост вени по челото. Ноелани си спомни какво й бе казал преди няколко дни и си помисли: „Може да се хвали, че няма никакви спомени, но съм доволна, че това не е вярно, че си спомня не само дребни неща като продажбата на Илики“. За да се обуздае и да не превърне цялата къща в трески, Хоксуърт блъсна стола още десетина пъти, след това го остави внимателно на мястото му, хвърли един последен поглед на малката дървена стая и излезе под яркото слънце.

— Да тръгваме — обърна се към Ноелани.

Местните жители, които бяха дочули за предстоящата женитба, ги последваха до кея и видяха как едрият капитан вдигна Ноелани на ръце и я качи в лодката.

На връщане от Уайлуку, като стигнаха до превала, Джон Уипъл и жена му така очебийно започнаха да се вглеждат в далечината, че накрая Абнър ги попита:

— Какво търсите?

— Една голяма изненада — тайнствено отвърна Джон.

Но чак когато дойдоха до последния нисък хълм, той успя да зърне под клонестите дървета покрива на новата мисионерска къща.

— Сега я виждам! — извика. — А вие виждате ли я?

Двамата мисионери напразно се взираха в очертанията на Лахайна, но не забелязваха нищо, освен океанска шир, планините на Ланай и прашните пътеки. Най-после Джеруша изненадана се провикна:

— Абнър! Това къща ли е?

— Къде?

— В двора на мисията! Абнър! Абнър!

Джеруша хукна надолу по хълма, бонето се люлееше на гърба й, полите й вдигаха прах, а когато стигна до улицата, се понесе още по-бързо, така че никой не можеше да я настигне, и през цялото време викаше:

— Това е къща! Това е къща!

Спря задъхана до потока и погледна през оградения със стена двор към мястото на старата тръстикова колиба, където сега се издигаше — като във вълшебна приказка — една чифликчийска къща от Нова Англия, солидна и спретната. Покри устата си с длан, огледа онемяла първо къщата, после спътниците си; накрая се спусна към Абнър и го целуна пред другите.

— Благодаря ти, мой скъпи приятелю — едва успя да прошепне тя.

Абнър, по-изумен от жена си, се обърна към Уипъл за обяснение. Джон прецени, че за момента е уместно да спести част от истината, и каза само:

— Баща ти я изпрати от Бостън, Джеруша. Искахме да ви изненадаме.

По-късно научиха и за ролята на капитан Хоксуърт, но двамата мисионери бяха тъй щастливи с новия си дом, че никой от тях не направи никакво възражение. Приеха, че Чарлс Бромли от Уолпол им е изпратил този дар, и намериха за благоразумно да не обръщат внимание на посредника, който го бе доставил и бе всъщност негов инициатор. Джеруша смяташе, че къщата е чудесна по няколко причини — не привличаше насекоми; подът й не бе пръстен; имаше истински зимник, където да пази храната, отделни стаи за децата и писалище, на което Абнър можеше да работи, също и кухня. Джеруша се чувстваше горда, когато хавайците идваха да разглеждат къщата.

Първият официален посетител беше Келоло, който носеше голям лист увивна хартия, взет от Джандърс и Уипъл. Поиска Абнър да напише на листа името НОЕЛАНИ. Без да подсказва защо — макар по-късно да стана ясно каква е била целта му — той се заседя тъй дълго, че Абнър почна да се пита дали не трябва да подкани едноокия старец да си тръгне. Келоло припомни, че жена му Малама винаги е обичала черквата, че Кеоки е искал да стане пастор, а Ноелани се е омъжила в Хонолулу и е щастлива. Изглеждаше, че му се ще да каже още много неща, но не ги каза. По залез Джеруша го прекъсна:

— Келоло, скъпи приятелю, готвим се да вечеряме със сухари и сушено говеждо месо. Ще похапнеш ли с нас?

Ала Келоло само стисна ръцете й развълнуван и й пожела много, много щастие. Накрая, когато останаха сами с Абнър, той предрече:

— Твоята черква ще продължи да стои тук и когато ние с тебе ще бъдем вече върху дъгата, макуа Хейл. Това е хубава черква, а чрез нея ти направи толкова добрини за Лахайна.

После попита дали може да прегърне дребния мисионер, по хавайски обичай потърка носа си в неговия и се сбогува.

Още не беше се стъмнило, когато Келоло тръгна по прашния път, мина покрай градината с таро и кралския дворец, покрай малкия мост, до който лодки от рибарските кораби идваха за прясна вода, и стигна до една местност, която Малама бе обичала. Вървеше и си мислеше радостно: „Възможно е нощните посетители да дойдат и да ме приберат“. Ослушваше се с надежда да чуе стъпки, но напразно. Разходката не го измори много, чувстваше обаче, че е вече стар, и когато стигна до своята малка къща, седна да си почине. После уви в хартията няколко ценни предмета, предназначени за дъщеря му — гердана на Малама, зъба от кит, окачен на плитка от косите на сто негови приятели, наметката от пера и древния червен камък на Пеле.

Като приготви пакета, постави го насред стаята и се зае да събере останалите си четири съкровища — черепа на Малама, дясната й бедрена кост, която бе дал на Кеоки, и лявата, принадлежаща по право на Ноелани, но върната от нея; и накрая най-безценното съкровище — свещения камък на Кейн, който тъй дълго бе опазил от мисионерите.

Отнесе тези предмети до олтара край брега на океана, където чакаше кану без гребци и с едно-единствено весло. Благоговейно нареди трите кости върху ниска, постлана с тапа масичка, закрепена на носа. После тържествено ги покри с мейлови листа, чийто силен аромат се разнесе в мрака. Като приключи с ритуала, постави свещения камък върху каменната грамада, която така бе вбесявала Абнър, и тук за последен път заговори със своя бог.

— Вече не ни искат, Кейн — съобщи му Келоло. — Искат да си отидем, защото сме свършили работата си. Малама умря с друг бог. Кеоки си отиде, а Ноелани те отблъсна. Сега и кахуните се молят другаде. Ние трябва да се приберем у дома. Но преди да си отидеш, велики Кейн — пророни старецът тихо — моля те да освободиш децата на Хаваите от бремето на всичко, обявено за капу. То е тежко бреме и младите не знаят как да живеят с него.

Келоло понесе бога към кануто, ала почувства колко ужасно е това негово деяние и прошепна:

— Велики Кейн, не съм аз този, който реши да те изведе от любимите ти острови. Пеле ни посочи Кеала-и-каики и натам трябва да тръгнем. Сега ще се приберем у дома.

С тези думи Келоло вдигна бога, уви го в наметка от жълти пера и го постави на почетно място на носа. Обърна се и погледна за последен път тръстиковия дворец, в който бе живял с Малама, най-великата и най-съвършената жена.

— Връщам костите ти в Бора Бора — увери я той. — Там ще спим в мир край лагуната.

Поклони се на къщата на своята любов, на каменния олтар, на дърветата ку, чиято сянка го бе закриляла от горещината, и се качи в кануто. Започна да гребе решително към Кеала-и-каики и като излезе в открития океан, запя една морска песен, която, както се знаеше в неговия род, е била съчинена от древен негов предтеча по пътя от Хаваи към Бора Бора:

Плавай от земята на Малките очи —

на юг, на юг,

към океаните на изгарящата топлина…

До сутринта бе навлязъл тъкмо в тези океани. Полуслепият беззъб старец, без вода и без храна, непоколебимо пореше вълните, понесъл своя бог и реликвите от жената, която бе обичал.

* * *

Джеруша се радва по-малко от три години на чистата дървена къща, изпратена от баща й; изглеждаше странно, че бе успяла да запази здравето си в тръстиковата колиба, а в удобната къща започна да боледува.

— Изтощена е до смърт от работа — категорично заяви доктор Уипъл. — Ако беше позволявала на хавайки да се грижат за децата й…

Но Абнър не искаше и да чуе за подобно нещо, затова Уипъл предложи:

— Защо не я изпратиш в Ню Хампшир? Ако прекара там три-четири студени зими с много ябълки и прясно мляко, ще се възстанови.

Сега Джеруша се възпротиви решително.

— Този остров е наш, брат Джон — настояваше упорито. — Когато го зърнах за първи път от борда на „Тетис“, изпитах страх. Но с годините той се превърна в мой дом. Знаеш ли, че преди известно време предложиха на Абнър да се преместим в Хонолулу и аз бях тази, която отказа.

— Тогава мога да ти предложа само едно лекарство — заключи Уипъл. — По-малко работа. Повече сън и повече храна.

Ала с четири деца на ръцете си и с девическото училище Джеруша намираше малко време за почивка, докато една сутрин се събуди с усещането, че целият й гръден кош е стегнат в менгеме; не можеше да опише точно какво чувства, но дишаше много трудно. Абнър я настани до един отворен прозорец и изтича за лекаря. Когато Уипъл пристигна, тя вече едва си поемаше дъх.

— Да я пренесем веднага в леглото! — извика Джон. А като вдигна на ръце съпругата на приятеля си, се изуми колко леко е тялото й. „Аманда — помисли си — тежи повече от нея.“ Изпрати децата до дома на капитан Джандърс, а на Абнър прошепна: — Боя се, че умира.

Не беше нужно да шепти, защото Джеруша чувстваше, че смъртта й е близко, и поиска да дойдат Аманда и Луела. Жените влязоха при нея, а Джеруша помоли да извикат и децата й. После каза, че желае да чуе още веднъж великия мисионерски химн, и всички запяха заедно с умиращата:

От ледовете на Гренландия,

от Индия далечна,

от африканските пустини

със пясъците вечни,

отвсякъде — от рид и бряг

и през море сурово

ни викат да спасим земята

чрез Божието слово.

— Трудехме се да постигнем това — едва промълви Джеруша.

Като видя, че смъртта вече свива гърлото й, Аманда Уипъл подхвана тихо химна, с който бяха тръгнали към тези златни брегове, за да изпълнят мисията си — „Благословен съюз навек“. Абнър нямаше сили да произнася трогателните думи и когато треперливите гласове стигнаха до втория вълнуващ куплет, който сякаш бе написан специално за отплавалите към далечни земи да вършат делото Божие, той се отпусна на един стол и закри лице с длани — не можеше да гледа крехката жена в леглото, припяваща за благословения съюз, чийто символ беше самата тя:

Споделяме в най-труден час

неволята човешка

и плачем, щом един от нас —

застигне участ тежка.

— Любими съпруже — прошепна Джеруша, измъчвана от силна болка — аз ще се срещна с нашия Спасител. Виждам… — И издъхна.

Погребаха я в черковното гробище на Лахайна под прост дървен кръст. Децата й стояха край гроба и гледаха как бели облаци се спускат откъм планините. Когато погребението свърши и хората се разотидоха, Аманда Уипъл остана, защото не можеше да се примири с прекалено скромното обозначение на гроба й. Тя изряза върху дъска епитафия, по-късно гравирана върху камък, която бе подходяща за всички мисионерски жени: „С нейните кости бяха въздигнати Хаваите“.

В по-сетнешни години щеше често да се казва за мисионерите: „Те дойдоха на островите, за да правят добро, и се наредиха доста добре“. Други подмятаха, като преиначаваха мисионерския девиз: „Дойдоха при народ с тежка участ и помогнаха да му олекне“, добавяйки: „То се знае, че Хаваите олекнаха. Те откраднаха всичко, което не беше заковано здраво“.

Подобни забележки не се отнасяха за Джеруша Хейл. Тя бе родоначалник на поколения мъже и жени, които щяха да цивилизоват островите, да организират разумно живота в тях. С името на Джеруша щяха да бъдат назовавани библиотеки, музеи, медицински катедри и черковни стипендии. Тя работи до изнемога в бедна тръстикова къща, донесе човечност и любов в едно пристанище, където често властваше бруталността; с иглата си и с първата читанка помогна на жените на Мауи да научат повече за почтеността и за културата, отколкото съпругът й с всичките си думи. Не искаше за себе си нищо, раздаваше любовта си щедро и обикна земята, на която служеше. „С нейните кости бяха издигнати Хаваите.“ Винаги когато си помисля за истинския мисионер, си представям Джеруша Хейл.

Още в първите часове след смъртта на Джеруша американците в Лахайна се събраха да обсъдят какво да правят с четирите деца на Хейлови и решиха, че временно трябва да ги вземе госпожа Джандърс и да се грижи за тях, докато се появи кораб, който да ги отведе при семейство Бромли в Уолпол. Но тъй като тези планове бяха правени без участието на Абнър, те очевидно не бяха обвързващи за него. Когато госпожа Джандърс предложи да вземе децата, за обща изненада Абнър обяви, че ще продължи да ги гледа сам. И децата останаха в оградения със стена мисионерски дом — Михей, който бе на тринадесет години, Люси — на десет, Дейвид — на шест, и Естър — на четири, а баща им пое грижата за тях. Голяма помощ му оказваше Михей — бледо, сериозно момче, което четеше ненаситно и имаше по-богат речник дори от начетения си баща; защото, докато децата на Уипъл и Джандърс лудуваха край мисионерския двор, Михей Хейл, ако нямаше друго занимание, често седеше зад стената и си четеше за удоволствие староеврейския речник или гръцко-латинския лексикон на Корнелиус Шревелиус. Двете момиченца бяха облечени както баща им намираше за прилично — в блузи с дълги ръкави, едноцветни надиплени поли, гащи до глезените и сламени шапки с дълги панделки; всичките им дрехи бяха изровени от благотворителните пратки. Момиченцата също четяха бързо и изненадваха възрастните с думите, които употребяваха. Местните жители виждаха децата на Хейл само в неделя, когато баща им ги измиваше добре, обличаше ги в най-хубавите им дрехи и тържествено ги повеждаше към голямата черква. Като ги гледаха, много жени забелязваха:

— Колко са бледи. Като майка си.

Все пак всичко би могло да върви добре, защото Абнър отглеждаше децата си с голяма любов, ако през пролетта на 1837 година в пристанището на Лахайна не бе пристигнал „Картаджиниън“, за да натовари кожи, приготвени от Джандърс и Уипъл за превозване до Кантон. Докато товареха красивия кораб, капитан Хоксуърт тръгна да се поразходи из зелените улици на града, но внезапно щракна с пръсти и попита един хаваец:

— Къде е погребана госпожа Хейл?

С бързи крачки високият снажен капитан се отправи към гробището, като пътьом спря в една къща, за да купи цветя. Намеренията му бяха миролюбиви, ала за нещастие, когато стигна до гроба, завари там Абнър Хейл, който скубеше тревата край поставената от Аманда Уипъл импровизирана надгробна плоча. Щом зърна Абнър, виновника за голямата мъка в живота му, китоловецът бе обзет от тъмна, дива ярост и закрещя:

— Проклет малък червей! Ти уби тази жена! Ти я караше да работи като робиня при този ужасен климат!

В миг се спусна към Абнър, хвана го под коленете, стовари го грубо върху гроба и заудря главата му с юмруци. После се изправи над още проснатия на земята мисионер и взе да го рита с тежките си обуща по главата, по гърдите, по корема.

След тази саморазправа Абнър припадна, но надвесен над безпомощния си враг, капитан Хоксуърт се вбеси отново, вдигна го от гроба и започна да го блъска с все сила в земята, като крещеше:

— Мръсно, мръсно копеле, трябваше да те оставя на акулите!

Кой знае колко щеше да продължи страшното наказание, ако местни жители, чули виковете, не бяха се притекли на помощ на любимия си дребен пастор. Когато стигнаха до него, помислиха, че е мъртъв. Пренесоха го загрижени в мисионерския дом, но проявиха несъобразителност и позволиха на четирите деца да видят тежко ранения си баща. Трите по-малки се разплакаха, а бледният Михей коленичи до Абнър и започна да бърше разкървавеното му лице.

За доктор Уипъл скоро стана ясно, че главата на Абнър е сериозно пострадала. Тежките обуща на капитан Хоксуърт или бяха разместили частица от черепна кост, или бяха повредили окончанията на някой нервен възел.

Няколко дни мисионерът гледаше с празен поглед приятелите си, които съчувствено го уверяваха:

— Казахме на Хоксуърт, че не може да идва повече в това пристанище.

— Кой е Хоксуърт? — попита Абнър глухо.

Но под грижите на Уипъл той се възстанови, макар че и след оздравяването му жителите на Лахайна често го виждаха да спира по време на разходките си, да разтърсва глава, сякаш иска да намести мозъка си, и да продължава несигурно, опирайки се на бастун. Докато траеше лечението, той преживя особено тежко момента, в който разбра, че четирите му деца не са при него, и помисли, че са се изгубили сред езичниците на Мауи. Закрещя, после започна да вие, като че ли оплакваше някого, и се успокои едва когато Аманда доведе децата, които бе прибрала в своя дом.

И Уипълови, и семейство Джандърс се изненадаха, че след като се пооправи, Абнър настоя децата да се върнат при него. Още по-невероятно им се видя, че и децата предпочитаха затвореното си съществуване в мисионерския дом пред по-голямата свобода навън. Щом събра сили, Абнър възстанови стария странен начин на живот зад оградата на мисията.

През 1840 година един неочакван посетител пристигна в Лахайна и окончателно промени този начин на живот. Гостът бе висок, сух пастор — конгрегационалист, и привличаше погледите с гарвановочерното си облекло и подобната на кюнец шапка, която го правеше двойно по-висок. На кея той обяви:

— Аз съм преподобният Елифалет Торн от Американския съвет на пълномощниците по задграничните мисии. Можете ли да ме заведете при преподобния Хейл?

Щом влезе в мисионерската къща, възрастният мъж, тънък и бърз като камшик, мигом разбра всичко, което се бе случило там. Беше ужасен, че Абнър се опитва да задържи децата при себе си.

— Или трябва да си намериш нова съпруга, или да се върнеш при приятелите си в Америка — предложи Торн.

— Тук е моята работа — упорито отвърна Абнър.

Господ не изисква от своите служители да се измъчват — възрази Торн. — Брат Абнър, възнамерявам да отведа децата ти в Америка.

Вместо да оспори това разумно решение, Абнър предпочете да попита внимателно:

— Михей ще може ли да постъпи в Йейл?

— Не вярвам момчето да е достатъчно подготвено — усъмни се Торн. — Израснало е твърде далеч от книгите.

Абнър веднага повика слабичкия си и бледен син, накара го да застане мирно, със спуснати надолу ръце, пред госта от Бостън.

— Михей — нареди му твърдо — искам да изрецитираш глава първа от Битие на староеврейски, на гръцки, после на латински и накрая на английски. След това искам да обясниш на преподобния Торн седем-осем пасажа, които представляват най-голяма трудност при превода от един език на друг.

Преподобният Торн имаше желание да отхвърли тази демонстрация като ненужна, готов бе да повярва на Абнър, че синът му може да извърши подобен подвиг. Но когато от устата на момчето потекоха безценните думи, сухият стар мисионер се отпусна на стола си, доловил какво обещание се крие в тях. Силно впечатление му направи езиковото чувство на момчето и дори изпита съжаление, когато то спря да рецитира, затова го попита:

— А как звучи този пасаж на хавайски?

— Аз не говоря хавайски — обясни Михей.

Щом момчето излезе, Торн заяви:

— Бих искал да се срещна с някои от пасторите хавайци.

— Няма такива — бе отговорът на Абнър.

— А кой ще продължи работата тук, когато ти си заминеш? — изненада се Торн.

— Аз няма да си замина.

— Но как ще се поддържа жизнеността на черквата? — настояваше Торн.

— Черквата не може да се повери на хавайците — упорстваше Абнър. — Не сте ли чували за Кеоки и сестра му Ноелани?

— Да — хладно отвърна Елифалет Торн. — Ноелани ми каза… в Хонолулу. Сега тя има четири чудесни деца — християнчета.

Абнър поклати глава, сякаш искаше да фокусира вниманието си. За един миг се зачуди кога по-рано бе виждал Елифалет Торн, после съзнанието му се проясни и си спомни как сериозният мършав мъж бе ходил от колеж на колеж през 1821 година.

— Преподобни Торн — убедено заговори Абнър — трябва да се върнете в Йейл и да намерите нови мисионери. Тук биха могли да работят поне още десетина.

— Никога не сме имали намерение да изпращаме голям брой бели хора, за да управляват тези острови — строго изтъкна Торн, а думата управляват, която случайно бе употребил, му напомни за главната му задача при това посещение на Хаваите.

Трудно му бе да подхване този проблем, затова се поколеба, после се покашля и започна направо:

— Брат Абнър, Съветът в Бостън е много недоволен от две неща в хавайската мисия. Преди всичко, създали сте една владишка система с централно ръководство в Хонолулу, което е против принципите на конгрегационализма. На второ място, отказали сте се да подготвяте хавайци, които да поемат черквата след вашето заминаване. Това са сериозни недостатъци и Съветът ме упълномощи да порицая отговорните за тези грешки.

Абнър гледаше студено инспектора от Бостън и си мислеше: „Кой би могъл да познава Хаваите, ако не е живял тук? Преподобният Торн може да прави порицания, но в състояние ли е да докаже правотата си“.

А Торн, който се бе сблъскал със същата упорита съпротива и в Хонолулу, си мислеше: „Той ме обвинява в пресилени преценки, като смята, че не познавам местните условия, но всяка грешка води началото си от някакви по-особени обстоятелства“.

Елифалет Торн не обичаше да отправя упреци и след като предупреди Абнър, заговори за по-приятни неща.

— В Бостън работата в името на Бога, както винаги, върви добре, а през последните години в нашата църква настъпиха чувствителни промени. Ръководителите ни поставят на преден план Божията любов и се стремят да не наблягат върху горчивата и строга справедливост на Калвин. Живеем в нов духовен климат, брат Абнър, и макар че за нас, по-възрастните, не е лесно да се приспособим към промяната, все пак няма по-голяма радост от тази да се подчиняваш на Божията воля. Аз лично съм убеден, че този е пътят, по който Той би искал да вървим.

Въодушевеният мисионер внезапно замлъкна, защото видя, че Абнър го гледа някак странно, и си помисли: „Той е упорит и привързан към традициите и затова не може да разбере промените, настъпили в Бостън“.

Ала Абнър си мислеше: „Джеруша въведе такива промени и дори още по-големи в Лахайна преди седем години. Без помощта на теолозите и харвардските професори тя откри Божията любов. Защо е тъй арогантен този човек?“.

Една примирителна дума от страна на Торн би насърчила Абнър да сподели с него дълбоките промени, настъпили в собствената му теология благодарение на Джеруша, но такава дума не бе произнесена, защото Торн, забелязвайки равнодушието на Абнър, си мислеше: „Спомням си, че разговарях с него в Йейл. И тогава беше напрегнат и самоуверен. Не е по-добър и сега. Мисиите ни сякаш са прокълнати да работят с такива хора“.

Подтикнат от злополучен импулс — такива импулси често пречат на хората да установят пълен контакт помежду си — Торн подхвана един от най-съществените въпроси, но по начин, който затвърди мнението му за Абнър Хейл — че е ограничен и упорит човек, от онези, дето не подлежат на развитие и спъват практическата дейност на църквата.

— Брат Абнър — започна той — дошъл съм да ти помогна в ръкополагането на хавайци, готови да станат пастори. Би ли събрал кандидатите си?

— Нямам кандидати — призна Абнър.

Торн, вече убеден, че е схванал що за човек е Абнър, не повиши тон.

— Не разбирам, брат Абнър. Когато младият Кеоки се отказа от църквата, не привлече ли веднага девет-десет възможни нови кандидати?

— Аз прецених — започна Абнър, но отново почувства, че нещо става в главата му, и той повдигна дясното си рамо. Преподобният Торн чакаше състрадателно. След малко Абнър продължи: — Прецених, че след такъв позор за църквата ще бъде по-добре… — В този миг си представи Кеоки пред олтара на Кейн с китовия зъб и гердана от мейлови листа. — Смятах — завърши той — че най-важното е да се предпази църквата от още едно такова опозоряване.

— Значи не си привлякъл други кандидати за пастори? — тихо попита Торн.

— О, не! Вижте, преподобни Торн, ако не поживеете сред хавайците, не можете да разберете истински…

— Брат Абнър — прекъсна го гостът — доведох със себе си двама прекрасни млади мъже от Хонолулу.

— Мисионери? — възбудено извика Абнър. — От Бостън?

— Не — търпеливо му обясни Торн. — Те са хавайци. Ще ги ръкоположа във вашата черква и ще бъда щастлив, ако ми посочиш някой млад мъж от Лахайна, който е предан на черквата…

— Хавайците в Лахайна, преподобни Торн… Ами аз дори не позволявам на децата си да общуват с тях. Тук живее един човек, Пупали, който имаше четири дъщери, а най-малката, Илики… — Спря, мисълта му напълно се избистри и си каза: „Той не би могъл да разбере за Илики“.

Церемониите по ръкополагането направиха в Лахайна по-силно впечатление от всички предишни прояви на мисията, защото, когато енориашите видяха, че на двама техни сънародници се възлага пълната отговорност за християнизирането на островите, най-сетне почувстваха, че и те са станали истински членове на църквата. А след като преподобният Торн обеща, че до една година някой млад мъж от самата Лахайна ще бъде ръкоположен, всички разговори в течение на няколко дни се въртяха около въпроса:

— Мислиш ли, че могат да изберат нашия син?

Следващата неделя донесе още по-радостна новина: Торн обяви, че мисионерският съвет в Хонолулу е решил единият от ръкоположените хавайци, преподобният Йона Кееаумоку Пиймало, да остане в Лахайна, да проповядва в голямата черква и да помага на преподобния Хейл.

Торн почувства каква радост възбуди съобщението му, а погледът му случайно попадна на Джон Уипъл, който се беше обърнал към дребничката си жена Аманда и стискаше сърдечно ръката й, сякаш те отдавна бяха очаквали тази стъпка. „Не е ли странно? — помисли си Торн. — Много по-симпатичен ми е Уипъл, който напусна мисията, отколкото Хейл, който остана в нея. С това, че лекува бедните и си създаде добър бизнес, Уипъл е по-близо до моята идея за Бога, отколкото дребничкият пастор, който седи до мене.“

На другата сутрин преподобният Торн отплава за Хонолулу и оттам — за Бостън, като взе със себе си четирите деца на Хейл. Когато се разделяше с тях на кея, Абнър заръча на всяко едно поотделно:

— След като се научиш на цивилизовани отношения в Нова Англия, непременно се върни тук, защото Лахайна е твоят дом. — А на особено интелигентния свой син Михей каза още: — Ще те чакам, а когато се върнеш, вече пастор, ще ти предам моята черква.

Торн чу тези думи и си помисли: „Той винаги ще смята, че тази черква е негова… не Божия… и в никакъв случай — на хавайците“.

Дойде време Торн да се сбогува с мисионера, когото бе привлякъл преди деветнадесет години. Погледна състрадателно към дребния накуцващ мъж и си помисли: „Каква трагедия! Брат Хейл никога не се е доближавал до истинския дух на Бога. Ако се направи една равносметка, предполагам, че вредата от него ще се окаже по-голяма, отколкото ползата“.

Абнър, чието съзнание сега бе съвсем ясно, се взря в своя надменен инспектор и отново го видя като облечения в черно съдник, какъвто бе при посещението си в Йейл през 1821 година. Помисли си: „Брат Елифалет ходи по света да раздава съвети и вярва, че като е прекарал няколко дни в Лахайна, може да разбере какви грешки сме допуснали. Знае ли той за оръдието? Заставал ли е някога срещу разбунтувана тълпа от китоловци?“. С дълбока тъга Абнър заключи: „Той никога няма да узнае“. После във все още ясното му съзнание изплува и друга натрапчива мисъл: „Съмнявам се дали изобщо някой ще узнае… с изключение на Джеруша и Малама. Те знаеха“.

— Сбогом, брат Абнър — извика Елифалет Торн.

— Сбогом, сър — отвърна Абнър.

И корабът се насочи към океана.

* * *

През следващите години Абнър се превърна в жив реквизит на старата столица, изглеждаше все по-объркан, куцукаше из града, спираше да проясни главата си, обръщаше я настрани, за да облекчи болките, които от време на време го пронизваха. Не живееше вече в мисионерската къща, защото други бяха поели основната грижа за черквата, но често проповядваше на чист хавайски език, а когато се знаеше, че той ще застане на амвона, черквата се препълваше с богомолци.

При всички официални случаи продължаваше да носи излъскания стар редингот, който си бе купил в Ню Хейвън, и черната касторена шапка. Обущата и другите му дрехи бяха изровени от благотворителните пратки. След време животът му потече в строго определен ред, като периодически се явяваха три важни момента. Винаги когато нов кораб пускаше котва в Лахайна, той забързваше към кея и питаше моряците дали по време на пътуването си не са срещнали хавайското момиче Илики.

— Беше взета оттук и продадена на един английски капитан, та си мислех, че може да сте научили нещо за нея.

Никой не беше чувал за Илики.

Вторият важен момент в рутинната програма на Абнър настъпваше, когато на грубото писалище в тръстиковата си къща завършваше превода на хавайски в мерена реч на нови псалми. Щом получеше отпечатаните вече листове, раздаваше псалмите на своите енориаши, а на следващата църковна служба сам водеше песнопенията.

Най-радостният момент, разбира се, бе пристигането на писма от децата му в Америка. Сестра му Естър, омъжена за пастор в западен Ню Йорк, бе поела грижата за двете момичета, а момчетата бяха поверени на семейство Бромли. Абнър получи портрети на четирите си деца, нарисувани с черен молив в едно бостънско студио, и сега те го гледаха от тръстиковите стени с красивите си, чувствителни и будни очи.

Михей беше завършил с отличен успех колежа в Йейл и вече бе пастор в Кънектикът. Най-вълнуващата новина беше, че Люси се е срещнала с младия Абнър Хюлет, който също бе следвал в Йейл, и се бе омъжила за него. Абнър си помисли, че ще е добре да пише на стария си приятел Ейбрахам Хюлет и да го поздрави братски по случай сродяването на двете мисионерски фамилии, но за съжаление не можеше да забрави, че Ейбрахам се бе оженил за хавайка, нито бе в състояние да му го прости. Това, че семейство Хюлет успешно обработваше земите си и вече бе забогатяло, не намаляваше недоверието на Абнър към човек, който се бе свързал с езичница.

Физическото отпадане на Абнър през тези години ставаше още по-очевидно, като се сравнеше с външния вид на доктор Уипъл. Джон беше пристигнал като красив млад мъж, а в зрялата си възраст бе още по-внушителен — висок, слаб, с остър поглед и загоряла от сърфинг кожа. Имаше солидни челюсти и гъста брада, която бръснеше по два пъти на ден; лицето му бе тъмно, а своята мъжественост Уипъл подчертаваше, като носеше тъмни, добре ушити костюми, с шест копчета на жилетката. На четиридесет и четири годишна възраст черната му коса още не бе почнала да сивее, докато Абнър бе вече побелял. Поразителен беше контрастът между двамата връстници, застанали един до друг, и това бе една от причините островитяните да наричат Абнър „старецът“.

Уипъл преуспяваше и в бизнеса, защото сега рейдът бе пълен с китоловни кораби — 325 през 1844 и 429 през 1845 година — и всички купуваха от „Джандърс и Уипъл“. Следвайки девиза на капитан Джандърс „Не притежавай нищо, контролирай всичко“, Джон умело извличаше полза от земите и състоянието на другите; ако някой парвеню се опиташе да развие значително предприятие в Лахайна, Уипъл откриваше по какъв начин може да бъде притиснат или предприятието му да бъде изкупено. Когато във Валпараисо искаха повече сурови кожи, Уипъл бе този, който си спомняше, че е виждал големи стада кози на съседния остров Молокай, и организираше експедиции до брулените от ветрове скалисти брегове. Беше колкото честен, толкова и хитър; плащаше добре на наемните си работници, но ако някой от тях се опиташе да събере собствен екип за лов на кози, да продава кожите и лойта направо на някоя американска бригантина, за да спечели повече, откриваше, че не може да си осигури лодки за пренасяне на кожите; резултатът от тримесечния му труд оставаше да гние в Молокай, нелоялният бе принуден да го изостави и да се върне на работа при Джандърс и Уипъл. Абнър никога не можа да разбере как Джон Уипъл се е научил да върти бизнес.

При едно търговско пътуване до Валпараисо се наложи шхуната на Уипъл да престои две седмици в Таити. Според обичая си Джон се зае да запълни свободното си време, като изучава живота и езика на таитяните. Този непредвиден престой на острова стана повод Уипъл да напише есето си „Теорията за капу“, което оказа силно влияние върху изследванията на Полинезия в течение на няколко десетилетия. В него той разви следните предизвикателни съждения:

В желанието си да разберем защо таитянецът казва „табу“, а хаваецът „капу“, сме склонни да се поддадем на теории, които може би изглеждат примамливи, но не отразяват истината. Не трябва да забравяме, че група английски учени е транскрибирала таитянския език в съответствие със западните норми, докато не тъй добре подготвени американски мисионери са транскрибирали хавайския. И в двата случая можем да подозираме, че чужденците не са отразили съвсем точно действителността. Не е ли по-разумно да приемем, че когато англичаните са записали думата „табу“, те всъщност са чули нещо по-различно, нещо между „табу“ и „капу“, но малко по-близко до първото? И че американците от своя страна са записали думата „капу“, а са чули нещо между „табу“ и „капу“, но малко по-близко до второто? Доста от различията, които сега наблюдаваме между писмения таитянски и писмения хавайски език, се дължат не на отликите между езиците, а на различия в слуха на хората, които са ги транскрибирали.

Така например има много думи за къща: хуер, феш, фейр, хейл, но всички представляват една дума и ние бихме искали да знаем до каква степен тези различия се дължат на неточното ухо на белия човек, чиято система за транскрибиране е допринесла значително за узаконяването на грешката. Спомням си, че един образован хаваец ми каза веднъж на своя език: „Отивам при господин Каун“. Аз му отговорих: „Кимо, ти знаеш, че името му е Таун“, и той се съгласи, като изтъкна: „Но в хавайската азбука нямаме буква «т», затова не можем да кажем Таун“. И произнесе името съвършено точно. Следователно ние сме наложили ограничения в говора на хаваеца, които не са съществували преди нашето идване на островите.

Същевременно обаче идещият от Хаваите посетител на Таити не може да не забележи настъпилите промени, след като полинезийците от островите около Таити са се преселили на север. Хората на Хаваите имат по-висок ръст. Кожата им е станала по-светла. Говорът им е по-остър. Настъпили са очевидни промени в сечивата им и, разбира се, боговете им са се видоизменили. Най-очебийна е трансформацията на смелата, отривиста и често сладострастна таитянска хула в мечтателния, поетичен хавайски танц. Промени са настъпили във всичко: религията е заменила дивата си жизненост с тържествен формализъм; декоративното използване на перата в Таити е прераснало в изтънчено и изключително красиво изкуство на Хаваите. По същия начин превръщането на таитянския бог на морето Таароа в хавайския бог на ада Каналоа бележи не само промяна в транскрипцията, но и в теологията, като втората е по-съществена.

В изследванията си на Полинезия трябва да изхождаме от предпоставката, че нищо, което е било пренесено на Хаваите, не е останало непроменено — цветята, процесите, думите, хората са започнали там нов живот, в нови насоки. Но не бива да се заблуждаваме от външни признаци и особено от словесните форми и да смятаме различията за по-големи, отколкото са в действителност. Под външната видимост у всеки хаваец се крие таитянец.

Любимо място за посещение на Абнър бе моряшкият параклис, където често седеше с часове в разговор с капелана Кридланд, някогашния моряк, когото той сам бе приобщил към Бога. „От всичко, което съм постигнал — мислеше си Абнър — случайното приобщаване на Кридланд излезе най-плодоносно.“ Чувстваше, че няма по-труден и по-пълен с изкушения живот от този на моряците, и бе щастлив, че е допринесъл за премахването на публичните домове и кръчмите в Лахайна.

Абнър живееше с оскъдната помощ, която получаваше от мисионерския съвет, защото вече не бе пълноценен мисионер. Но доктор Уипъл не го изпускаше от поглед и ако имаше нужда от джобни пари, той или Джандърс му изпращаха. Веднъж един посетител, като видя самотната тръстикова колиба на Абнър, чиято единствена украса бяха портретите на децата му, попита:

— Нямаш ли никакви приятели?

— Аз съм познал Бога и Джеруша Бромли, и Малама Канакоа, а от повече приятели никой не се нуждае — отвърна Абнър.

Но през 1849 година в Лахайна пристигна вълнуваща новина, която превърна Абнър Хейл в пъргав и възбуден баща. Преподобният Михей Хейл му писа от Кънектикът, че е решил да напусне Нова Англия — струвала му се прекалено студена — и да се установи на Хаваите. „Отново искам да видя палмовите дървета от моята младост и играта на китовете в рейда на Лахайна“ — пишеше той. Много от децата на мисионерите, след като бяха учили в Йейл, съобщаваха радостната новина, че се връщат у дома, защото островите излъчваха неотразим чар, който достигаше до тях през хиляди мили. Необикновеното в писмото на Михей бе намерението му да премине по суша през целия континент до Калифорния, понеже искал да се запознае с Америка, и предполагаше, че вероятно към края на 1849 година ще отплава с кораб от Сан Франсиско.

Абнър намери карта на Северна Америка, закачи я на стената в колибата си и всеки ден отбелязваше върху нея предполагаемото придвижване на Михей през огромния континент. Пресмятанията му се оказаха забележително точни и един ден в края на ноември 1849 година той съобщи на събралите се в кантората на Джандърс и Уипъл:

— Моят син, преподобният Михей Хейл, навярно точно сега пристига в Сан Франсиско.

Когато Михей се спусна по склоновете на Сиера Невада и пое край река Сакраменто към процъфтяващия от златната треска град Сан Франсиско, той бе хубав, висок млад мъж на двадесет и седем години, с тъмни очи и кестенява коса като майка си и с бързия ум на баща си. Някогашната му бледност бе заменена от хубав загар и вече не изглеждаше слаб и крехък както в младостта си; мускулите и гръдният му кош се бяха развили от дългия преход през континента в компанията на златотърсачи. Крачеше енергично, сякаш очакваше, че при всяко следващо дърво ще намери нещо вълнуващо; беше спечелил уважението на спътниците си с простото християнство, което им проповядваше, чийто основен мотив бе трайната любов на Бога към неговите чада; мулетарите пък го уважаваха, защото си сръбваше с тях чисто уиски в студените нощи.

В дивия и оживен Сан Франсиско Михей се запозна с мнозина авантюристи, пристигнали от Хаваите заради златните залежи, които го канеха да проповядва в местните черкви. След като прочиташе кратки откъси от Библията, той очароваше слушателите си с думите, че някой ден „Америка ще построи верига от градове от Бостън до Сан Франсиско и след това ще стигне до Хаваите, тъй като американската демокрация неминуемо ще се разпростре и върху островите; тогава Сан Франсиско и Хонолулу ще ги свързват обич и взаимен интерес и заедно ще работят за Божието дело“.

— Смятате ли, че американизацията на Хаваите е сигурна? — попита го един бизнесмен от Сан Франсиско след проповедта.

— Това е неизбежно — отговори Михей Хейл, който бе наследил от баща си склонността да пророчества. После стисна ръцете на бизнесмена и убедено заяви: — Приятелю, съдбата ни е предопределила християнска Америка да разшири интересите си и да закриля тези божествени острови. Дори и да искаме, ние не бихме могли да го избегнем.

— Когато употребявате думата ние — попита бизнесменът, — като гражданин на Хаваите ли говорите или като американец?

— Аз съм американец! — учудено извика Михей. — Какъв друг бих могъл да бъда?

— Преподобни — импулсивно заговори калифорниецът — вие сте сам в този град и за мене би било чест, ако приемете да вечеряме заедно. Гостува ми един бизнесмен от Хонолулу, който е бил американец по-рано, но сега е гражданин на островите.

— Бих се радвал да се запозная с него — прие поканата Михей и премина с каретата на новия си приятел през оживеното градско движение.

Спряха на възвишение над залива, където оставиха каретата, и продължиха пешком по стръмния хълм, докато стигнаха до върха му. Пред очите им се разкри просторна, изключително красива гледка.

— Моята империя — похвали се калифорниецът. — Оттук сякаш виждаш цялото мироздание!

Въведе младия пастор в дома си и го представи на висок мъж с мощно телосложение, с раздалечени очи и огромна черна коса, увиснала над ушите му.

— Това е капитан Рейфър Хоксуърт — каза домакинът.

Михей, който никога не бе виждал врага на баща си, се отдръпна с неприязън. Хоксуърт забеляза това и почувства, че е изправен пред предизвикателство — младият мъж можеше да не му подаде ръка. Затова пусна в ход целия си чар, пристъпи напред и протегна едрата си лапа със съчувствена усмивка.

— Вие не сте ли синът на преподобния Хейл? — попита той с дълбок и приятелски глас.

— Да — предпазливо отговори Михей.

— Много приличате на майка си — забеляза Хоксуърт, като продължаваше да държи ръката на пастора. — Тя беше красива жена.

Едновременно отблъскван от морския капитан, за когото бе чувал най-грозни истории, и очарован от завладяващата му жизненост, Михей попита:

— Откъде сте познавали майка ми?

— От Уолпол, Ню Хампшир. — Хоксуърт освободи ръката на Михей, но не свали от него острия си поглед. — Били ли сте в Уолпол?

И се увлече във възхвала на най-хубавото от всички селища, а докато говореше, забеляза как сдържаността на Михей Хейл се стопява. После с почти животинска наслада видя, че младият човек не го слуша, а гледа през рамото му към някого, който бе влязъл в стаята, и инстинктивно пожела младият пастор да бъде възхитен, объркан и наранен.

Всъщност Михей се бе загледал в две жени, които стояха на прага. Първата бе Ноелани Канакоа Хоксуърт, която беше видял за последен път в бащината си черква. В онези дни тя бе красива, а сега беше лъчезарна, в черна кадифена рокля, с вдигната на висок кок черна, лъскава като махагон коса и с нежна златна верижка около мургавата й шия, на която висеше извит зъб от кит. Михей се спусна към нея и грабна ръката й.

— Ноелани, Алии Нуи, радвам се, че те виждам.

Високата жена, която сега познаваше Хонконг и Сингапур така добре, както някога бе познавала Лахайна, изискано се поклони.

Но всъщност Михей не се бе втурнал, за да поздрави Ноелани, защото зад госпожа Хоксуърт стоеше най-красивата девойка, която бе виждал в живота си. На ръст бе колкото Михей, много стройна, с широки рамене и тесен ханш; облечена бе с пристегната в кръста рокля, силно надиплена под талията. Тъмната й коса бе вдигната нагоре и подчертаваше гладката маслиненокафява кожа. Очите й излъчваха необикновен блясък, а устните разкриваха бели, равни зъби. Зад ухото й бе затъкнато голямо калифорнийско цвете.

— Ела, Малама. Това е преподобният Хейл от Лахайна — подкани я баща й и тя влезе в стаята с грациозна походка, поклони се леко и протегна ръка според американския обичай. — Запознайте се с дъщеря ми Малама — каза капитан Хоксуърт с ехидно задоволство от силното впечатление, което тя бе направила на младия пастор.

Михей никога не бе присъствал на по-вълнуваща вечеря, бе по-интересна дори от вечерите в Йейл, когато президентът на колежа водеше бляскави разговори със студентите. Капитан Хоксуърт разказваше за Китай, за плаването си на юг до Монтерей. Госпожа Хоксуърт, за разлика от сдържаните жени, с които на преподобния Хейл се бе случвало да седи на маса в Нова Англия, словоохотливо си спомняше за морски бури и за приключения в пристанища като Банкок и Батавия.

— Вашите кораби из целия Тихи океан ли плават? — попита Михей.

— Навсякъде, където има пари — предизвикателно отговори Хоксуърт.

— Пътувала ли си някога с родителите си? — обърна се Михей към девойката до него.

— Това е първото ми пътешествие — отвърна Малама. — Досега се учех в благотворителното училище Оаху в Хонолулу.

— Харесва ли ти Сан Франсиско? — продължи Михей.

— Много по-оживен е от Хаваите. Но ми липсват нашите дъждовни порои. Неотдавна в Хонолулу дойде един гост от Филаделфия и на въпроса как да стигне до магазина на Джандърс и Уипъл, му отговорили: „Върви до първия порой и после завий наляво“.

Сътрапезниците изръкопляскаха на този анекдот, а Малама свенливо поруменя. Всички обаче очакваха да чуят разказа на Михей за пътешествието му през прериите. Възбуден от очевидния интерес на Малама към него, той разшири разказа си повече, отколкото бе възнамерявал.

— Земята се простира на хиляди километри във всички посоки, едно развълнувано, прекрасно море от възможности — възкликна той. — Копнах на много места, навсякъде почвата беше черна и богата. Сто хиляди души могат да живеят върху тази земя. Дори и един милион да са, ще се загубят в огромните й простори.

— Кажете онова, което ми споменахте за разрастването на Америка до Сан Франсиско и до островите — подкани го калифорниецът.

Това заинтригува Рейфър Хоксуърт и той се наклони напред, захапал скъпата си хаванска пура.

— Представям си деня — продължи Михей — когато широки и оживени пътища ще свързват Бостън с този град. Земите, които видях, ще бъдат заселени и ще произвеждат огромни богатства. Училища, колежи и черкви ще се издигат навсякъде. Йейлският колеж няма да успява да приема милионите… — пророкуваше Михей като Йезекиил.

— Каква идея имате за Хаваите? — нетърпеливо го прекъсна капитан Хоксуърт.

— Когато това, за което говорих, капитане, се осъществи, ще се зароди естествен стремеж Америка да прескочи в Тихия океан и да обхване Хаваите.

— Искате да кажете, че Америка ще поведе война срещу хавайското кралство ли? — полюбопитства Хоксуърт, опрял ръце на масата.

— Не! Никога! — извика Михей, опиянен от собствените си видения. — Америка никога няма да използва оръжие, за да разшири влиянието си. Ако златната треска продължи да увеличава населението на Калифорния и ако Хаваите просперират, което трябва да стане един ден, хората тук и там, на островите, естествено ще стигнат до заключението, че техните интереси… — Спря смутено, защото почувства, че капитан Хоксуърт е съгласен с неговите разсъждения, но не и госпожа Хоксуърт. — Моля за извинение, госпожо. Навярно предположенията ми какво биха чувствали хавайците някой ден са отишли твърде далеч.

За негова радост Ноелани отвърна:

— Не е нужно да се извиняваш, Михей. — После добави: — Ясно е, че един ден Хаваите ще станат жертва на Америка, защото ние сме малко и слаби.

— Госпожо — увери я чистосърдечно Михей — американският народ никога няма да допусне кръвопролитие.

Ноелани отвърна тихо:

— Чуваме, че скоро се очаква кръвопролитие във вашата собствена страна… във връзка с робството.

— Война? В Америка? — възкликна младият пастор. — Никога! Както никога няма да има война с Хаваите. Еднакво невъзможно е.

— Млади човече — прекъсна го капитан Хоксуърт импулсивно — моят кораб ще отплава за Хонолулу утре сутрин. Ще бъде част за мене, ако ни придружите. — И добави думите, които не можеха да не въодушевят един пастор: — Като мой гост.

Михей, който знаеше добре, че не трябва да се обвързва по никакъв начин с врага на своето семейство, се поколеба. Но в този миг, за злорадо удовлетворение на капитан Хоксуърт и за още по-голямо объркване на Михей, Малама сложи ръката си върху неговата и извика:

— Моля ви, елате с нас!

Михей се изчерви и смотолеви:

— Смятах да остана няколко дни и да поразгледам Сан Франсиско.

— Не можем да чакаме! — повиши тон Хоксуърт преднамерено като разумен по-възрастен приятел. — Печелим толкова пари, превозвайки храна от Лахайна за златните мини, че всеки неоползотворен ден би означавал да загубим цяло съкровище.

— Ще можете да видите Сан Франсиско друг път — чаровно се усмихна Малама.

Като се вгледа в дълбоките й полинезийски очи, Михей почувства, че разумът му отстъпва пред объркването. И макар да бе изминал пет хиляди километра, за да види чудото на Запада, той се предаде.

— Ще пренеса багажа си на борда… — каза тихо — макар че днес е неделя.

На борда на „Картаджиниън“ Михей не прекара много време в разисквания за Америка с капитан Хоксуърт или за Хаваите с жена му. Където и да идеше Малама, той я следеше, двамата заедно наблюдаваха звездите, делфините и пълзящите облаци. Първите дни бяха студени, затова Малама носеше около врата си една орегонска кожа, която образуваше галеща и красива рамка край лицето й. Веднъж, когато нощният вятър раздухваше кожата към очите й, Михей не можа да се въздържи, вдигна ръка и отстрани косъмчетата, а тя случайно се допря до пръстите му. Той усети колко гладко бе лицето на Малама и задържа ръката си до бузата й, после почти несъзнателно я остави да се спусне зад шията и притегли устните й към своите. За първи път целуваше момиче и му се стори, че стадо делфини се е блъснало в кораба; отдръпна се изумен, а високата островна девойка се разсмя и го подразни:

— Сигурно никога досега не си целувал момиче, преподобни Хейл.

— Не съм — призна си той.

— Приятно ли ти беше? — засмя се Малама.

— Това е нещо, което трябва да се запази за някоя звездна нощ на борда — отвърна и я взе здраво в прегръдките си.

Рейфър Хоксуърт, запланирал тези събития, наблюдаваше със задоволство как Михей Хейл все повече се обвързва с Малама. Въпреки това изпитваше противоречиви чувства към младия мъж — презираше го и му се искаше да го нарани по някакъв болезнен начин, но в същото време постоянно се убеждаваше колко много прилича на Джеруша Бромли; когато, седнали да се хранят около масата, слушаше как интелигентно говори за съдбата на Америка, той се изпълваше с гордост. Затова на седмия ден Хоксуърт неочаквано заяви на жена си:

— Бога ми, Ноелани, ако младежът иска да се ожени за Малама, ще му кажа „давай!“. Семейството ни може да има полза от него.

— Не се натрапвай отново на Хейлови — замоли го жена му. — Освен това за какво ти е пастор в семейството ни?

— Този няма да е пастор за дълго — уверено предрече Хоксуърт. — Много обича да ходи насам-натам.

След обед още същия ден капитан Хоксуърт повика дъщеря си в своята пълна с книги каюта и я попита:

— Малама, възнамеряваш ли да се омъжиш за младия Хейл?

— Мисля, че да — отвърна тя.

— Имаш благословията ми — обяви Хоксуърт.

Но когато дъщеря му доведе в каютата своя разтреперан кандидат, за да поиска ръката й, Хоксуърт го подложи на унизителен разпит, който се въртеше главно около парите и очевидния факт, че един пастор няма да разполага с достатъчно средства, за да издържа капитанска дъщеря, особено ако тя има разточителен вкус. Това продължи около петнадесет минути, докато Михей Хейл, който бе играл бокс в Йейл и бе вършил тежка работа по време на пътешествието си през прериите с керван от каруци, избухна:

— Капитан Хоксуърт, да не съм дошъл тук, за да бъда обиждан. Пасторите живеят добре и не желая да слушам повече подобни оскърбления.

Излезе от каютата и три пъти поред се храни с екипажа. Когато Малама дойде да го търси разплакана, Михей гордо я увери:

— Ще се върна на вашата маса само след като капитанът на този кораб ми се извини лично.

След още един ден, през който Ноелани и дъщеря й убеждаваха Хоксуърт, че Михей е постъпил правилно, сърдитият капитан омекна; мушна пура между зъбите си и по своя воля потърси младия пастор. Протегна му едрата си длан и демонстративно даде съгласието си.

— Ще се радвам да имаме мъж като тебе в семейството си, Майк. Утре сутрин ще извърша церемонията.

Хоксуърт мразеше младия човек и все пак искаше той да му бъде син. Понеже знаеше, че такъв брак ще вбеси стария Абнър Хейл, а и чувстваше, че момиче със смесена кръв като Малама се нуждае от силен съпруг, капитанът пристъпи към изпълнение на обреда. Събра целия екипаж, накара Малама и майка й да застанат вдясно, а Михей вляво на борда, и с мощен глас произнесе ритуални слова, които сам си бе измислил. Накрая извика:

— Ако сега младоженецът целуне булката, ще раздам тройна дажба ром на целия екипаж. Мистър Уилсън ще раздели екипажа на две части. Първата половина ще може да се напие още сега, а втората ще трябва да почака до довечера.

Буйна и радостна бе сватбата сред океана, а щом „Картаджиниън“ стигна до Хонолулу, капитан Хоксуърт прехвърли младата двойка на друг кораб, който да я откара до Лахайна, тъй като на него все още не му бе разрешено да посещава това пристанище.

Когато местният кораб навлезе в рейда на Лахайна, сгушен между очарователните острови, Михей затаи дъх и загледа ту дивите планини на Мауи, ту меките долини на Ланай, голите възвишения на Кахулауе и лилавото величие на Молокай.

— Като малко момче — прошепна той на жена си — ме водеха на този кей, за да гледам как китовете играят, и винаги ми се струваше, че в тези води се отразява раят. Не съм се лъгал.

Пътниците започнаха да слизат и да се смесват с тълпата от жители на острова, което неизменно се струпваше на малкия кей при пристигането на кораб. По преди Михей и съпругата му да стъпят на брега, някой извика:

— Пуснете го да мине!

С истинска радост Михей забеляза, че новодошлият е баща му, когото не бе виждал от девет години.

— Татко! — провикна се синът.

Никой обаче не бе съобщил на Абнър, че неговото момче е на този кораб, и той продължи да се движи напред по обичайния си начин — куцукаше, наклоняваше побелялата си глава надясно и от време на време спираше, за да избистри погледа си. Като стигна до един моряк, хвана го за ризата и го попита:

— При твоите пътешествия случайно не си ли срещал едно малко хавайско момиче на име Илики?

— Не — каза морякът, а Абнър повдигна рамене и тръгна да се прибира в тръстиковата си колиба.

Михей се прехвърли през парапета, отделящ го от тълпата, и се втурна да настигне баща си. Когато белокосият пастор, който бе само четиридесет и девет годишен, осъзна, че това е синът му, той се вгледа в него, одобри хубавия му вид и едва тогава заговори:

— Горд съм, Михей, че си се представил така добре в Йейл.

Странна бе тази среща и това, дето първите думи бяха не за друго, а за Йейл. Михей можа само да обгърне свитите рамене на възрастния мъж и да го притегли сърдечно към себе си. Тогава мислите на Абнър се проясниха напълно и той каза:

— Дълго те чаках да се върнеш и да започнеш да проповядваш в нашата черква.

Но в този миг видя през рамото на сина си, че се приближава висока, мургава млада жена, и инстинктивно се отдръпна назад.

— Коя е тя? — попита подозрително.

— Моята съпруга, татко.

— Коя е тя? — уплашено повтори Абнър.

— Това е Малама — нежно обясни Михей.

За миг обичаното в минали дни име обърка Абнър Хейл; опита се да събере мислите си и извика:

— Малама! Дъщерята на Ноелани Канакоа ли е тя?

— Да, татко. Това е Малама Хоксуърт.

Беловласият мъж се разтрепери и отстъпи, изпусна бастуна, бавно вдигна десния си показалец и го насочи към снаха си.

— Езичница! — изпъшка той. — Блудница! Мерзост! — После погледна изумен към сина си и проплака: — Михей, как посмя да доведеш такава жена в Лахайна?

Малама закри лицето си с ръце, а Михей се опита да я защити от разгневения си баща, ала той продължаваше да сипе язвителни, непростими думи:

— Йезекиил е казал: „Ти си блудствал с езичница!“. Върви си! Ти си нечист! Мерзост! Грешен и противен си в очите на Бога! Ти носиш зараза на острова!

Вбесеният стар мисионер не спираше, но след известно време доктор Уипъл спаси младоженците, приютявайки ги в своя дом. Там той без заобикалки обясни на Малама, че преподобният Хейл понякога е като луд, което навярно се дължи на факта, че нейният баща преди години го бе ритал по главата.

— Срамувам се от това — отвърна Малама. — Ще ида при него и ще го уверя, че го разбирам.

Михей не можа да я спре. Тя се спусна край потока, край мисионерската къща и стигна до тръстиковата колиба тъкмо когато Абнър Хейл се прибираше, олюлявайки се от гняв.

— Преподобни Хейл! — започна умолително Малама. — Много съжалявам…

Той надникна от колибата си и видя жена, която много приличаше на Ноелани, но още повече на Рейфър Хоксуърт. И тази жена бе съпруга на сина му.

— Позор! — задъхано извика. — Блудница! Зараза за островите!

Пред ужасения й поглед Абнър докуцука до стената и яростно дръпна нарисувания с молив портрет на най-големия си син. Накъса го на парченца, които запрати по Малама, и проплака:

— Махни го от Лахайна! Той е нечист!

Това бяха обстоятелствата, при които Михей Хейл, най-умният от всички мисионерски синове, се отказа от пасторското звание и стана съдружник на капитан Рейфър Хоксуърт — човек, от когото се боеше и който на свой ред го мразеше. Но двамата образуваха блестящо съдружие — Хоксуърт, смел и предприемчив, и Хейл, най-прозорливият сред хавайските търговци. След време красивите кораби, плаващи под синия флаг на морската компания „Хоксуърт и Хейл“, станаха известни по всички тихоокеански пристанища.

[1] Жан Калвин (1505–1564), проповедник на църковната протестантска реформа във Франция и Швейцария. През 1541 г. организира в Женева теократична република, основана на опростено и примитивно християнство. Негови последователи са пуританите, които пренасят калвинизма в Северна Америка. — Б.пр. ↑

[2] Теодор дьо Без (1519–1605), теолог протестант, последовател и по-късно заместник на Калвин в Женева. — Б.пр. ↑

[3] Самюел Ричардсън (1689–1761), английски автор на романи във формата на писма. — Б.пр. ↑

[4] Тобаяс Джордж Смолет (1721–1771), английски романист. — Б.пр. ↑

[5] Натаниъл Боудич (1773–1839), американски математик и астроном. — Б.пр. ↑

[6] Хавайски храст, от чиято кора се извличат влакна за рибарски мрежи. — Б.пр. ↑

IV. От гладуващото село

През година 817, когато Таматоа VI — крал на Бора Бора, и неговият брат Тероро потеглиха към Хавайки на Севера, за да положат там основите на едно ново общество, северните части на Китай бяха опустошени от нахлулите татарски орди, чиито превъзходни умения на ездачи, смелост, произтичаща от примитивния им морал, и липса на каквото и да е колебание при прилагане на груба сила бързо съкрушиха по-изтънчените китайци, опитващи се напразно и понякога доста вяло да им окажат съпротива. Минаваха една след друга тежки години, Пекин падна, крайбрежните градове също и стана очевидно, че татарите са навлезли в Китай, за да останат.

Нахлуването им даде най-силно отражение върху огромното Средно Царство — сърцето на Китай, защото именно такива тучни поля и богати градове търсеха татарите, така че към средата на века те изпратиха на юг армия, която да обсади провинция Хънан, намираща се на около петстотин километра надолу от Пекин, на юг от Жълтата река. По това време в Хънан живееше сплотена маса китайци, които не бяха известни под някакво специално име, но се различаваха от съседите си. Бяха по-високи, по-консервативни, забележително добри земеделци и говореха чист древен език, незамърсен от съвременни изрази. Когато татарите притиснаха силно непосредствените им съседи на север, те приеха нашествениците без съпротива и с това огорчиха групата, за която бих желал да ви разкажа сега.

През 856 година в едно планинско село земеделецът Чар Ти Чон — висок, слаб мъж с красиво лице с високи скули и буйна черна коса, която носеше както му падне, се закле пред жена си Нюк Мои:

— Няма да оставим тези хубави земи на варварите!

— Но какво можем да направим? — възрази неговата спокойна, разумна съпруга. За двадесет и три години съвместен живот с Чар тя бе чула доста важно произнесени обещания, повечето от които бяха останали без последствия.

— Ще се съпротивляваме! — заяви Чар.

— Въоръжени със стеблата от посевите ли? — попита отегчено Нюк Мои.

Беше слаба и кокалеста, като че винаги готова да се оплаква, ала животът й бе толкова труден, че тя рядко хабеше силите си в хленчене. Баща й, изпълнен с надежда, я бе нарекъл на най-красивото нещо, което бе виждал — един медальон, искрящ сред бижутата на някакъв богаташ; за жалост впоследствие се оказа, че тя не отговаря на името си — Нюк Мои, Виолетов Нефрит, затова пък притежаваше нещо по-добро от красотата — съвършено трезва преценка за живота.

— Значи си готов да се биеш с нашествениците, така ли? — попита Нюк Мои.

— Ще ги унищожим! — заяви твърдо съпругът й, убеден, че тези храбри изявления вече са допринесли за сигурността на земите му.

Това не бяха добри земи и в други части на света едва ли някой щеше да сметне, че си струва да бъдат защитавани, тъй като, въпреки че Средното Царство имаше много богати поля, земеделецът Чар не притежаваше нито едно от тях. Неговите три акра лежаха на издигащ се към небето склон, където скалите на планините Хънан граничеха с нещо, което би могло да бъде благосклонно наречено орни земи. По тях не течеше вода, само дъждът ги напояваше от време на време, а почвата не бе особено плодородна. Ала най-вече поради неспирните старания на Чар тази земя поддържаше семейство от девет души: Чар, неговата съпруга Нюк Мои, старата му и изтощена от борбите майка и шест деца. Прехраната им не бе добра, защото нямаха нито патици, нито пилета, а само две прасета, но не бе по-лоша от тази, с която се задоволяваха повечето семейства в планинското село.

Какво биха направили нахлуващите татари с подобно оградено със стени село, ако стигнеха някога до него, беше загадка, тъй като едва ли биха могли да изстискат от жителите му дори едно зърно пшеница повече от онова, което те произвеждаха, а ако вземеха твърде много, хората щяха да гладуват. Но за Чар и неговите приятели мисълта, че след като се наситят на Пекин, татарите съвсем сигурно ще нахълтат и в това древно селище, се превърна в натрапчива идея. Ето защо селяните добиха навика да се събират всяка вечер в къщата на най-мъдрия сред тях — генерал Чин, за да обсъждат планове за защита на земите си, защото вече нямаше правителство, което да се грижи за тях.

Този Чин, разбира се, не бе истински генерал, а само як, червендалест пътешественик, имал късмета да се озове близо до Пекин един ден, когато хората на императора трябвало да сберат набързо армия. Чин бил прибран и по време на дългия поход установил, че военният живот му харесва — факт, сам по себе си незаслужаващ уважение. След войната, оказала се безрезултатна, тъй като татарите бързо прегазили същите тези области, умиротворявани от Чин, той се върнал вкъщи в планините при своите непоколебими, упорити другари, които забавлявал месеци наред с истории от походите си на север.

— Ще поставим хора тук и тук — предложи храбрият Чин.

Той беше от смелчаците, за които казваха: „Може да измине повече от петдесет километра през деня и вечерта да се хвърли в атака“. Имаше широко, решително лице и в много от нещата, извършени от него през годините след непредвидената му военна служба, проявяваше голяма сила на духа. Затова, макар да бе ясно, че е самохвалко, мъжете не оспорваха генералското му звание и го слушаха, когато предричаше:

— Татарите ще подходят към селото ни ето оттук. Какъв ли друг път би избрал един разумен генерал?

Но преди да бъдат проверени теориите на генерал Чин, един враг, много по-страшен от татарите и по-добре познат, се настани в селището. Дъждовете не паднаха както се очакваше и слънцето печеше безжалостно от бакъреното небе. Младите стръкове изгоряха още преди средата на пролетта, а в разгара на лятото дори водата за пиене стана голяма ценност. Семействата с възрастни хора започнаха да се чудят кога ли престарелите бащи и майки ще умрат, а бебетата хленчеха.

Земеделецът Чар и неговата съпруга Нюк Мои бяха преживели четири гладни години и знаеха, че винаги има вероятност едно семейство да оцелее, ако си наложат строга дисциплина и ядат корени от трева и филизи от гората, които стават за дъвчене. Но този път гладът се стовари върху им с невероятна сила и по средата на лятото стана очевидно, че повечето семейства от селото трябва или да поемат на път, или да измрат сред опустошените и изгарящи хълмове. Ето защо, когато слънцето беше най-силно, Чар и съпругата му направиха тухли от кал с вода от почти изчезналия селски поток и зазидаха входа на своя дом, като поставиха кръстосани черни прътове там, където беше вратата. След като къщата беше почти запечатана, Чар влезе вътре и претегли с ръка за последен път малката торба със зърно, от което щеше да зависи животът им, когато се завърнеха следващата пролет. Държейки ценния товар, той увери нещастната група отвън:

— Това зърно ще стои заключено тук, вътре. То ще ни чака.

После скочи навън и бързо запълни отвора, обърна печално гръб на дома си и поведе своето семейство отвъд опасаното със стени село към главния път. През следващите седем месеца те щяха да скитат из Китай, като просят храна, ядат отпадъци там, където успеят да намерят, и се опитват да избегнат необходимостта да продадат дъщерите си на стари мъже, имащи храна. Два пъти преди това Чар и Нюк Мои бяха преживявали подобни месеци на скитане и бяха връщали вкъщи челядта си невредима. Затова изпитваха увереност, че ще успеят да го сторят и сега, защото, когато подхванаха ужасното си странстване, Чар се закле, изпълнен с надежда:

— След седем месеца ще се приберем… всички заедно.

Ала този път Нюк Мои не тръгваше с такава надежда, както преди, и Чар забеляза, че съпругата му държи денем и нощем близо до себе си двете им красиви дъщери.

Само по отношение на едно семейството не се страхуваше. Че къщата им ще остане непокътната, докато ги няма. Можеше да бъдат убити от разбойници по пътищата. В градовете купувачи на роби щяха да се опитват да откраднат дъщерите им. Не бе изключено войници да затрият всички скитащи семейства при някое голямо клане. А за подкупните служители не бе проблем да подмамят което и да е семейство и да го впрегнат в робски труд. Ала никой в Китай не би нахлул в къща, запечатана с кал, на чийто вход има кръстосани прътове, тъй като дори последният идиот знае, че ако къщата не е на мястото си, когато се върнат скитниците, и зърното не е в безопасност, животът — и то не само на това семейство, ще угасне. Ето защо, докато Чар бродеше из Северен Китай в почти безнадеждно търсене на храна, неговата къща стоеше неприкосновена.

През есента на 856 година земеделецът Чар бе подложен на горчиво изкушение в един град по северните граници на Хонан. Там бяха паднали добри валежи и посевите бяха чудесни. Няколко седмици Чар и неговото семейство излизаха нощем в полята, където вървеше жътва, пълзяха из тях и търсеха изгубени зърна, незабелязани дори от насекомите. По този мъчителен начин намериха скрити залъци, достатъчни, за да останат живи. Нюк Мои свари тези зърна с нещо като газирана кал, малко трева и една птица, умряла не много отдавна. Ястието, което се получи, не бе съвсем лошо.

Ала когато минаха четири последователни дни, без да открият никакви зърна и без да умре нито една птица, поне не в обсега на гладуващите, слугата на някакъв богаташ дойде при дървото, където семейството нощуваше. Той носеше в торба голям наниз прясно изпечени питки, чийто аромат накара по-малките деца на Чар да подлудеят от глад, защото това бяха същите питки, които Нюк Мои често им печеше.

— Моят господар е готов да обсъди въпроса дали да купи най-голямата ти дъщеря — рече без заобикалки слугата.

Чар, който вече примираше от глад, се чу да пита съвсем сериозно:

— Ще я запази ли за себе си?

— Може би за известно време — отвърна слугата, като ровеше в торбата. — Но той изпраща рано или късно повечето момичета в града.

— Какво ще ни даде? — попита жално Чар.

Слугата стана по-сърдечен и рече:

— Питки и зърно, достатъчно, за да преживеете до пролетта.

— Върни се след час — каза Чар и докато мъжът се отдалечаваше, поклащайки изкусителния наниз с ароматните питки, бащата събра семейството и заяви откровено: — Собственикът на тия поля предложи да купи Сиу Лан.

Нюк Мои, която бе предвиждала това да се случи скоро, привлече притихналото дете към себе си и като го постави на земята между кокалестите си колене, попита:

— Няма ли никакъв друг изход?

— Остатъците от зърно свършиха — рече унило Чар. — Зимата ще дойде скоро. Този път ще имаме късмет, ако се върнем вкъщи дори с едно дете.

Нюк Мои не се нахвърли на съпруга си, тъй като не знаеше какво друго да предложи в замяна, и те бяха почти постигнали съгласие да продадат Сиу Лан — Красивата Орхидея, когато дочуха подсвиркване. Някакъв странник си свиркаше песен, отдавна позната в тяхното село и почти неизвестна извън него.

— Кой е там? — извика Чар.

Странникът, разпознал говора от неговия край, отвърна:

— Генерал Чин! — И след малко се появи, с квадратно лице и хлътнали от глад страни, ала все така въодушевен. — Как върви при вас борбата с глада? — попита весело. — При мен не толкова добре.

— Събрали сме се, за да решим дали да продадем най-голямата си дъщеря, Сиу Лан — рече тъжно и без всякакви обяснения Чар.

— Аз бих я купил! — извика генерал Чин и се поклони изискано на изплашеното момиче. — Всеки би я купил!

— Слугата на богаташа ще се върне до час, за да чуе отговора ни — добави Чар.

Пъргавият ум на генерал Чин веднага се впусна да обмисля военни действия.

— Слуга? Богаташ? — рече отривисто, като стрелкаше гладни очи в тъмнината наоколо. И след миг имаше готов план. — Ще кажем на слугата, че ще продадем момичето. Аз съм по-възрастният ти брат и вземам решенията. После ти, аз, Нюк Мои и най-голямото ти момче ще я заведем. Веднага щом слугата наближи достатъчно къщата, така че да разберем къде живее богатият старик, го убиваме, вземаме всичко, което носи, и пращаме обратно момчето заедно с плячката. Тогава влизаме в къщата, представяме Сиу Лан и щом старецът пристъпи към нея, убиваме и него. Може да се стигне и до бой, затова всеки от вас — Чар, Нюк Мои и ти, Сиу Лан, трябва да е готов да убива. Сиу Лан, мислиш ли, че можеш да убиеш човек?

— Да — рече крехкото момиче.

— Добре — каза генерал Чин, потривайки почти безплътните си ръце.

— Ще успее ли планът? — попита Чар.

— Дори и да не успее, пак ще умрем от глад — отвърна генералът.

— Ако ни хванат, какво ще направят с нас? — обади се най-голямото момче.

— Ще ни сложат в кафези — обясни генерал Чин — и ще ни оставят да умрем от глад. Ще ни разкарват от село на село, за да покажат на другите гладуващи какво става с всеки земеделец, извършил убийство за храна. И накрая, когато видят, че сме почти мъртви, ще ни извадят от кафезите, ще ни нарежат на триста дребни парчета и ще окачат главите ни на градските порти. Разбирате ли на каква опасност се излагаме? — попита сериозно той.

— Да — отвърна семейство Чар.

— Шшшт — предупреди генерал Чин. — Слугата идва.

Мъжът приближи бързо, надут и добре охранен, като пак носеше наниза с питките, и рече:

— Решихте ли?

— Аз съм по-големият брат — заяви генерал Чин. — Обсъдихме предложението и сме съгласни с продажбата.

Тогава слугата поведе Сиу Лан, майка й Нюк Мои, най-голямото от момчетата, Чар и генерала към дома на господаря си. Щом наближиха достатъчно, така че всички видяха какво представлява домът на богаташа и къде са входовете, генералът удуши слугата, подхвърли питките на момчето и то затича обратно с тях към умиращите от глад деца и изнемощялата баба.

— Сега ще ни трябва смелост — рече тържествено Чин. Влезе заедно с останалите в дома на богаташа, представи Сиу Лан и каза: — Господарю, доведохме ти момичето.

— Къде е Пин? — попита човекът с подозрение.

— Раздава питките на децата, които са полумъртви от глад — отвърна кротко Чин с квадратното лице. — Господарю, виждал ли си някога собствените си деца да умират от глад?

— Не. — Мъжът преглътна с мъка, като се опитваше да не гледа към изключително красивата и съблазнителна Сиу Лан.

— А аз съм виждал — рече меко Чин. — Погребах три от децата си тази година.

— О, не! — ахна Нюк Мои и нещо в начина, по който се издаде, че не знае за нещастието на генерал Чин, разкри на богатия и хитър старец техния план. Той се опита да дръпне звънеца и да повика прислугата, ала генерал Чин се намеси хладнокръвно, сграбчи дебелата ръка на мъжа и я изви назад.

— Три от децата ми измряха — повтори бавно той — а сега и ти ще умреш.

Сключи с огромна сила костеливите си ръце около гърлото на стареца и започна да го души. Преди да издъхне обаче, човекът, който купуваше момичета, за да ги изпраща в града, успя да извика. В стаята се втурна въоръжен слуга и се опита да съсече генерал Чин, но Чар се хвърли върху слугата и оръжието му падна на пода, след което Нюк Мои го грабна и уби нападателя.

Щом избутаха двата трупа в един ъгъл, генерал Чин каза:

— Погребах децата си и преживявах, като ядях глина, но тази вечер ще пирувам.

И той претърси къщата и наизвади всичката храна и вино, които успя да намери. После прати Сиу Лан да доведе децата и угощението продължи до полунощ, като генерал Чин и старата майка на Чар пееха планински песни. Тогава, почти пиян, генералът рече:

— Цялата вечер се чудех: „Как да помогна на семейството на Чар, за да се спаси заедно с шестте деца и бабата“. Сигурен съм, че мога да се погрижа за себе си, но при толкова многобройна челяд като вашата не знам какво да предприема. Дали да избягаме в града и да се опитаме да потънем сред множеството там? Или пък да се скрием сред хълмовете?

И тогава гледащата трезво на живота Нюк Мои предложи:

— Сега е война и войниците са навсякъде. Ето защо смятам, че когато властите открият убитите, първо ще решат: „Това е дело на войниците“. И ще изгубят ценно време да търсят извършителите сред тях, а дотогава ние ще стигнем хълмовете. После, когато се сетят и си кажат: „Трябва да са били гладуващи земеделци“, ние ще сме толкова далече, че вече няма да си струва да ни преследват, а и навярно ще бъдат въвлечени в някоя нова битка. Ето защо е най-разумно да поемем бързо към хълмовете.

— Ще се чувствате ли по-добре, ако остана с вас? — попита генерал Чин.

— Разбира се — отвърна Нюк Мои. — Сега ти си наш брат.

— Ще успее ли обаче планът ни, ако вземем с нас и бабата?

— Трябва да я вземем — заяви твърдо Чар.

Генералът се намръщи и рече:

— Е, както и да е, ще се присъединя към вас, защото гладът затри цялото ми семейство.

И те поеха обратно към планините, като избираха пътя си така, че да пристигнат вкъщи навреме за пролетната сеитба. Ала когато наближиха заграденото със стени село, ги посрещнаха ужасяващи новини, защото в тяхно отсъствие бяха дошли татарите, бяха нахлули в неприкосновените им домове и откраднали зърното за посев. Щом Чар застана пред светилището, което бе запечатал толкова грижливо, и видя разбитата врата, той изпита мъка, каквато не бе познал досега, дори в онези мигове, когато се канеше да продаде дъщеря си. Искаше му се да се бие и убива и в гнева си изкрещя:

— Що за хора са тия, които могат да ограбят една запечатана къща?

Погледна невиждащо генерал Чин, после хукна из селото да събира всички разгневени земеделци.

— Генерал Чин ни е показвал как да разположим хората си — извика той, като сочеше своя доверен приятел — та когато татарите се върнат, да ги унищожим. Имах възможността да се убедя, че Чин е чудесен военен стратег, и мисля, че е най-добре да приемем плана му. Да избием проклетите варвари… до последния човек!

Като потръпваше от вълнение пред перспективата за военни действия, генерал Чин устрои истинско представление, докато разпределяше войската си, ала по едно време чу гласа на спокойната и разумна Нюк Мои:

— За какво ще се бием, какво ще защитаваме? Това село ли? Нямаме зърно, за да го въздигнем отново.

Земеделците разсъдиха над този факт, усещаха как гладът се връща отново въпреки меката пролет и започнаха да се колебаят. В този момент в селото нахлу един от предните постове на татарите — двама груби мъже в кожи, на огромни коне. Те го обиколиха набързо и спряха пред дома на Чар. От тях се излъчваше такава победоносна увереност, че селяните дори не опитаха да приложат дръзките стратегии на генерал Чин, а изслушаха нашествениците, които извикаха на неправилен китайски:

— Имате три дни, за да напуснете това село. Всички мъже над петнайсет години ще постъпят в армията. Жените могат да отидат където щат.

Татарите подръпнаха юздите на конете, завъртяха ги лудо в прахта и изчезнаха.

Същата нощ генерал Чин предложи своя план.

— Когато бях в армията, чух за място, наречено Златната долина. Утре сутринта поемаме натам и всеки, който може да върви, ще ни последва. Тук няма никаква надежда за нас.

— Какво имаш предвид, като казваш „всеки, който може да върви“? — попита Чар.

— Старите хора ще трябва да останат тук — отговори Чин. — Не бива да ни спъват по време на пътя.

Посрещнали с разбиране думите му, семействата погледнаха към по-възрастните и над селото падна скръбна тишина. Генерал Чин се видя принуден да обикаля от къща на къща и да заявява безцеремонно, като войник:

— Стари човече, не можеш да дойдеш с нас. Стара жено, вече си живяла достатъчно.

Когато стигна до дома на Чар, той посочи право към майка му и рече сурово:

— Стара жено, ти се държа храбро през нощта, когато убихме богаташа, затова трябва да разбереш.

Чар възрази:

— Генерале, нашата религия не позволява да бъде изоставена една майка. Конфуций е строг в това отношение. „Почитай своите родители“, повелява той.

— Тръгваме на дълъг път, Чар. Може би ще минем хиляди километри през планини и реки. Старците не могат да дойдат с нас.

Един уплашен мъж от селото се намеси в разговора и попита:

— Бил ли си някога на мястото, което наричаш Златната долина?

— Не — отвърна Чин.

— Сигурен ли си, че се намира там, където казваш? — продължи човекът.

— Не, само съм слушал разкази за него… докато бях в армията. Добра земя. Кротки реки.

— Мислиш ли, че можем да стигнем дотам? — настояваше мъжът, изпълнен със съмнение.

Генерал Чин стана нетърпелив и подръпна дрипите си така, че придоби повече вид на войник.

— Не знам пътя, нито дали ще ни приемат, когато открием долината. Нямам представа колко ще вървим дотам. Но кълна се в демоните на ада, че не желая да живея повече в земя, където чудовища нахлуват в запечатани къщи и където от десет години гладуваш всеки три. — Изведнъж той разтвори ръце, за да обхване цялото село, и гласът му прогърмя: — Не знам къде отиваме, но Сиу Лан идва с мен, а останалите можете да вървите по дяволите!

Завъртя се бързо и застана пред Сиу Лан — момичето, което бе спасил от стареца. Поклони й се, както би направил един истински генерал, и рече кротко:

— Бъди честита хиляда години. — После се обърна тържествено към Чар: — Стари приятелю, съвсем не ми доставя удоволствие да се оженя за красивата ти дъщеря по този груб и невежлив начин. Бих желал да ти изпратя хиляда питки, сто прасета и бъчви с вино. Да я облека в брокат от Пекин и да проводя за нея кон и музиканти. Но, братко Чар, ние умираме от глад и аз поне съм готов да поема на юг. Прости ми за грубостта. — След това се обърна към Нюк Мои и рече изискано: — Съпруго на Чар, нека вярваме, че гладът няма да ни последва. Ще отида за последен път в къщата си и ще чакам там, докато се мръкне. Ще се съгласиш ли, моля те, да доведеш официално дъщеря си?

Поклони се ниско и излезе.

Земеделецът Чар организира сватбената процесия. От схлупените каменни къщи се стекоха старите хора, осъдени да останат, и закрачиха след булката, а един мъж свиреше на флейта. Ала нямаше нито подаръци, нито брокат. Стигнаха до къщата на генерал Чин, която някога беше пълна с деца, Чар почука два пъти и извика:

— Събуди се! Събуди се! Съмва се и сме ти довели булка!

Беше почти полунощ, разбира се, и генералът се появи, облечен в дрипи, ала той бе виждал истински сватби, затова се поклони тържествено на Сиу Лан. Флейтата засвири лудо, всички се престориха, че разменят обичайните подаръци, и генералът взе булката си.

Призори на следната утрин, през пролетта на 857 година, Чар, тогава четиридесет и четири годишен, свика семейството си и рече:

— По време на пътешествието трябва да слушаме генерал Чин, тъй като е разумен човек, и ако имаме каквато и да било надежда да стигнем до по-добри земи, тя се дължи на неговия гений. Ето защо трябва да му се подчиняваме.

Когато неопитната армия се събра, начело застана семейството на Чар, следвано от двеста гладуващи мъже и жени, готови да се изселят с генерал Чин на юг. Ала щом дойде време да кажат „сбогом“ на това изгоряло от слънцето и негостоприемно съчетание от канари и неблагосклонна почва, жените не можаха да сдържат сълзите си. Ей там е паметната скала, където земеделецът Муу — предизвикан в голяма степен от съдбата — уби съпругата си. Това е дървото, на което войниците обесиха бандита, укриван шест седмици в селото. Ето и къщата, в която се раждаха бебетата. Щастлива къща, винаги пълна с деца. А извън стените бяха полята, в които мъже и жени се трудеха. Колко мило им беше това село! Ако имаше храна, тя се разпределяше между всички. Ако нямаше, гладуваха заедно, и жените се разплакаха при спомена за тези дни, отминали завинаги.

Но имаше къщи, към които дори потъналите в спомени жени не смееха да погледнат, защото в тях бяха старите хора. В една, освен две старици проплакваше и бебе, за което смятаха, че няма да оцелее; от уважение към чувствата на заминаващите старците останаха скрити вътре. Щяха да живеят известно време в селото. После татарите щяха да връхлетят и смъртта им бе неизбежна.

От цялата армия само един човек се осмели да погледне към тези печални къщи и това беше генерал Чин. Той не беше военен в истинския смисъл на думата, но бе видял много битки и смърт. И сега, докато стоеше при стената край селото, не се срамуваше да се обърне към живите гробници, тъй като в тях имаше мъже и жени, които се бяха отнасяли с доброта и състрадание към него. Една стара жена му бе дала дъщеря си, майката на трите му деца, умрели от глад, и той почувства към тези търпеливи стари хора състрадание, безмерно като полята на Китай.

Чин вдигна изведнъж ръце към безоблачното пролетно небе и извика:

— Стари хора зад стените! Дочакайте края на дните си в мир! Радвайте се, че децата ви ще намерят по-добър дом! Издъхнете в мир, вие, прекрасни стари хора!

Прехапа устни и поведе армията си надолу към равнините.

Бяха изминали само няколко километра обаче, когато по предварителна уговорка иззад една скала до пътеката се появи старата майка на Чар и той заяви твърдо:

— Казах й, че може да дойде с нас.

Генерал Чин се втурна напред и завика, като махаше с ръце:

— Това не е по военному! Тя трябваше да остане с другите!

Чар погледна студено генерала.

— Кого скри ти в полята след извършеното от нас тройно убийство? — попита той. — Кой прояви смелост през онази нощ?

— Не ми говори за убийства! — изрева Чин. — Ти убиваш възможностите на цялата армия!

— Кой ти е казал, че си генерал и можеш да водиш армия? — изкрещя Чар и двамата мъже, които почти нямаха сили да вървят, се счепкаха. Ала ударите им бяха толкова слаби, че никой от тях не нарани другия, и скоро Нюк Мои издърпа Чар, а Сиу Лан усмири генерала.

— Братко Чар — рече търпеливо той, като си поемаше дъх, — от началото на човешката история е имало войници, а войниците имат свои правила.

— Генерал Чин — отвърна Чар — от началото на човешката история е имало майки, а майките имат синове.

Тези прости думи щяха да останат в китайската история като синовните думи на земеделеца Чар, но в този момент те не впечатлиха особено генерал Чин.

— Тя няма да дойде с нас — отсече ледено той.

— Тя е моя майка — възрази упорито Чар. — Нима древният Лаодзъ не ни учи, че човек трябва да живее в хармония с вселената, да е предан на родителите си дори повече, отколкото на съпругата си?

— Не можем да допуснем дори една майка да застраши нашия поход — отвърна генерал Чин. — Тя ще остане тук! — извика той, сочейки драматично към скалите, зад които се бе крила старата жена.

— Тогава и аз ще остана с нея — заяви просто Чар, настани майка си на една голяма скала и седна до нея. На съпругата и петте си деца рече: — Вие продължете.

— Верни сине — каза майката на Чар, когато множеството се скри в прахоляк в далечината — другите старци останаха в селото. Правилно е и аз да бъда с тях. Побързай и настигни Нюк Мои.

— Ще стоим тук и ще се бием срещу татарите — отговори упорито Чар.

Ала както седеше, видя някаква фигура, която тичаше обратно към тях. Беше генерал Чин.

— Чар — рече той, предавайки се — не можем да продължим без теб. Ти си смел човек.

— Ще се присъединя към вас, но с майка си — не отстъпваше Чар.

— Можеш да я вземеш — съгласи се генерал Чин. — Тя ще представлява майките на всички ни. — После добави: — Ала теб няма да приема, докато не се извиниш пред цялата армия, задето ме направи за смях като войник.

— Ще се извиня — прие Чар. — И не от срам, а защото наистина си чудесен войник.

Тогава генерал Чин рече на старата жена:

— Ти, разбира се, знаеш, че няма да доживееш да видиш новите земи.

— Ако едно пътуване е достатъчно дълго, всеки може да умре по пътя — отвърна майката.

* * *

Докато изпълнената с решителност група на генерал Чин се движеше от провинция Хънан на юг, към нея се присъединиха хора от над сто други села, които също отказваха да приемат татарското господство. С времето това, което първоначално бе само тълпа, се превърна наистина в солидна армия, а генерал Чин бе готов да застане смело начело при всяка опасност, докато неговият заместник — генерал Чар, пазеше тила на армията и отблъскваше бандитите и групите от скитащи татари, опитващи се да попречат на преселването.

Движеха се през величествени планински вериги, покрай придошли реки и изгорени села. Дойде зимата с дълбоките снегове, после лятото с ослепителното слънце и горещината на централен Китай. Понякога генерал Чин бе принуден да обсажда големи градове, докато им дадяха храна. Ако в Китай бе спокойно, без съмнение имперските войски щяха да преустановят мародерствата и да унищожат водачите им, ала в страната нямаше мир и великото преселване продължи.

Минаваха години и упоритите, решителни хора от Хънан напредваха на юг с по няколко километра всеки ден. Понякога оставаха край брега на някоя река два или три месеца. Обсадата на един град можеше да ги забави с година. Прехранваха се, без никой да знае как. Крадяха от всички. Докато прекосяваха високите планини през зимата, краката им, обвити в торби, оставяха кървави дири, ала всеки бе постоянно готов за бой. Родиха се над хиляда деца и дори те попадаха под простите правила на генерал Чин:

— Нито един стар човек не може да се присъедини към нас. Трябва да се подчинявате на управлението на Чин и Чар. Ние никога не нахълтваме в запечатани къщи.

Само един човек в армията противоречеше с успех на генерал Чин и това беше старата майка на Чар. Подобно на здрава мотика, която става по-гъвкава с годините, в течение на дългия поход жилавата стара жена ставаше все по-яка. Ако имаше достатъчно храна, тя успяваше да се натъпче, без да получи стомашните болки, които поразяваха останалите; а ако се налагаше да гладуват, очевидно старицата притежаваше някаква вътрешна сила, която й помагаше да издържи. Често генерал Чин я поглеждаше и възкликваше:

— Кълна се в огньовете на ада, стара жено, че си ми пратена, за да ме тормозиш! Никога ли няма да умреш?

— Планините и реките са като мляко за мен — отвръщаше тя.

И се превърна в символ на групата: една несломима старица, познала глад, убийства и промени. Отказваше да я носят и често, когато нейният син, генерал Чар, се присъединеше към групата след някоя акция в ариергарда срещу местните войски, опитващи се да разпръснат армията, хвърлеше сабята си на земята и легнеше изтощен край майка си, тя казваше:

— Няма да живея вечно, но съм сигурна, че ти и аз ще стигнем до добра земя, преди да умра.

Годините минаваха и издръжливото, несломимо тяло на жилавата китайка, държаща на старите обичаи и дисциплинирана както никой друг, скитал някога през Китай, храбро понасяше предизвикателствата на земите все по на юг, докато през година 874 армията навлезе в една долина в провинция Квантунг, западно от град Кантон. В нея течеше бърза река, наоколо се издигаха прекрасни планини, а почвата сякаш само чакаше да бъде обработвана.

— Мисля, че това е, което търсехме — рече генерал Чин, докато хората му стояха, вперили очи към многообещаващата гледка, разкрила се пред тях. — Ето я Златната долина.

Той се посъветва с генерал Чар и помощниците си, после се обърна към невероятно старата майка на Чар.

— Какво мислиш? — попита я тържествено.

— Това, което виждам, ми изглежда добро — отвърна тя.

Генералът постави една върху друга дланите си, обърнати нагоре, и застана с лице на север.

— Вие, стари хора, починали там, в ограденото със стени село! — извика той. — Вашите деца намериха своя нов дом. — После погледна майката на Чар и рече: — Сега можеш да умреш. Наистина живя безбожно дълго.

Завземането на долината не бе толкова проста задача, както се бяха надявали генерал Чин и неговите съветници, тъй като земите край реката бяха обитавани от способна, изключително компактна група южняци, за които Чин и последователите му настояваха, че изобщо не са китайци, защото говореха друг език, ядяха различна храна, обличаха се различно, спазваха различни обичаи и на всичко отгоре мразеха изостаналите китайци от севера. Най-напред Чин реши да се справи с проблема направо, като се опита да прогони южняците, ала войските им бяха не по-зле обучени, така че армията му не постигна почти никакъв успех. После започна преговори, но южняците бяха по-хитри от него и го изиграха, та той отстъпи дори малкото, което бе успял да постигне. Накрая, след като превземането на цялата долина се оказа невъзможно, генералът реши да остави низините на южняците и да завладее с хората си високите области; с времето те станаха известни като хакка — гостуващият народ, а живущите в низините бяха наречени пунти — местният народ.

Ето така се зароди една от най-странните аномалии в историята, тъй като в течение на почти хиляда години тези две различни общности живееха в съседство без никакви приятелски връзки. Хакка обитаваха високите части на долината и се занимаваха със земеделие; пунти живееха в низините и водеха градски живот. Хакка ходеха в горите за дърва, които техните жени влачеха на снопове в равнините; пунти продаваха прасета. Хакка смесваха ориза със сладки картофи; пунти, като по-заможни, го ядяха бял. Хакка строяха домовете си под формата на подкова, характерна за Севера; не и пунти. Хакка останаха горда, буйна, надменна раса, китайци до мозъка на костите си и изцяло предани на китайските традиции; пунти бяха спокойни, отпуснати южняци. Когато господарите на Китай объркваха управлението до такава степен, че никой свестен човек не би могъл да каже как се впряга конят — пред или зад каруцата, пунти свиваха рамене и си мислеха: „Какво друго можеш да очакваш от Севера“.

В допълнение към всички тези очевидни различия имаше още две, толкова важни, че съвсем откровено би могло да се заяви: „Нито един пунти не би бил в състояние някога да разбере един хакка и нито един хакка не го е грижа за това“. Хората от горните земи — народът хакка, запазиха непроменено древното си наречие, наследено от най-чистия извор на китайската култура, докато пунти говореха по-лесен за възприемане, податлив на промени език, развит в течение на две хиляди години, прекарани далеч от влиянието на Пекин. Никой пунти не би могъл да разбере какво казва някой хакка; нито един хакка не даваше пет пари какво му разправя някой пунти. Имаше двойки села, живели на няколко километра едно от друго цели десет века, но хакка никога не разговаряха с пунти не само поради наследената омраза, ала и защото никой не разбираше езика на другия.

Втората разлика обаче беше може би още по-съществена. Външните завоеватели на Китай постановиха, че от уважение към по-високото им положение всички представителки на нежния пол трябва да връзват краката си и да пристъпват ситно като истински дами с жестоки, убийствено болезнени дървени обувки. Пунти посрещнаха с охота заповедта и техните села се отличаваха с красиви, добре облечени съпруги, които прекарваха дълги години в бездействие, като едва си спомняха за пулсиращата болка в стъпалата. В това отношение селищата на пунти се превърнаха в огледало на цял Китай.

Но уверените в себе си жени хакка отказаха да връзват краката на момиченцата и веднъж, когато един генерал от имперската армия влезе в Горното селище и заяви, че отсега нататък всички жени трябва да имат малки стъпала, хакка започнаха да се смеят на тази щуротия и не престанаха, докато генералът не си тръгна объркан. А щом се върна, придружен от войска, с намерението да избеси всички, жените хакка избягаха в планините и той не успя да ги излови. В твърдата си решителност да бъдат свободни те черпеха духовни сили от спомените за три свои непоколебими предшественички: старата майка на генерал Чар, достигнала осемдесет и две годишна възраст и преживяла дългия поход на юг в по-добро физическо състояние от повечето мъже; нейната практична снаха Нюк Мои, управлявала Златната долина цяло десетилетие след смъртта на съпруга си; и нежната, ала притежаваща желязна воля Сиу Лан, просветената вдовица на генерал Чин, също управлявала областта едно десетилетие след смъртта на Нюк Мои. Те бяха почитани като идеали за жените хакка и за всички дори мисълта за това как маршируват с вързани крака бе нелепа. Нещо повече, както благоразумно изтъкна пророкът Чин през 1670 година: „Ако нашите жени си вържат краката, как ще работят тогава“. Така че жените хакка се изсмяха на държавните укази и останаха свободни. Пунти, разбира се, им се подиграваха и в редките случаи, когато някоя жена хакка тръгнеше из Кантон, градските хора я зяпаха втрещено. Ала тези решителни, своенравни и упорити гостенки от Севера не позволиха да им се наложат.

Естествено, не всички от армията на генерал Чин се заселиха в Златната долина, но представителите на родовете Чар и Чин го сториха до един. Те изградиха по склоновете на планината група ниски къщи с формата на подкова зад стени от кал и селото стана известно под името Горното селище; докато селото край брега на реката, в което живееха пунти, бе Долното селище; и постепенно в двете села се родиха разни поговорки. Когато деца пунти играеха, те се присмиваха на другарчетата си, че „квакат като жаби и говорят като хакка“, а в Горното селище хората често нареждаха със съответните мимики: „Не ме плашат нито раят, нито адът. Ала истински се боя да чуя как някой пунти се мъчи да говори на мандарин“. Имаше и други народни поговорки в двете селища, които изразяваха същината на основните различия между хакка и пунти; в Горното селище майките често предупреждаваха дъщерите си: „Ако продължаваш да мързелуваш, ще ти вържем краката и ще те направим пунти“. А в Долното селище майки пунти заплашваха синовете си: „Само още една дума, и ще те оженя за момиче хакка“. Тази закана бе доста ужасяваща, тъй като се знаеше, че тези момичета стават силни, волеви, интелигентни съпруги, които държат да са равноправни в семейните дела, а нямаше разумен мъж да желае подобна жена.

Горното и Долното селище имаха само едно общо нещо помежду си. Периодично и двете бяха сполетявани от бедствия. В Долното селище те бяха по-явни, защото, когато се покачеха водите на широката река, което ставаше поне веднъж на всеки десет години, тя преливаше с угнетителна буйност и наводняваше обработваемите земи. Втурваше се през оризищата, отвличаше добитъка, пълзеше нагоре по стените на къщите и оставяше след себе си хора, обречени на глад. И, което бе още по-лошо, реката изхвърляше пясък в полята, та следващата година урожаят бе по-слаб и се знаеше, че в двете години след наводнението от всеки четирима, живеещи в ниските земи, един ще умре или от глад, или от чума.

И като наблюдаваха това повтарящо се бедствие, хакка не можеха да разберат едно. През 1114 година с помощта на почти шестдесет хиляди души — както хакка, така и пунти, държавата построи огромен преливник, който започваше над Долното селище и бе предназначен при опасно покачване на нивото на реката да отклонява водите от това и много други села. Идеята беше чудесна и можеше да бъде спасен животът на много хора, ала алчните чиновници, виждайки толкова много примамлива земя на дъното на сухия канал и покрай него, си казаха: „Защо да оставяме такава чудесна наносна земя да пустее? Ще я засеем и тъй като от десет години девет са без наводнения, ще натрупаме куп пари. На десетата ще изгубим посевите, но вече ще сме направили състояние и ще го понесем“. Ала в течение на седемстотин години хакка не забелязаха канала да се използва нито веднъж и причината беше следната: „Ясно е, че ще има наводнение — казваха чиновниците — и много хора ще загинат. Но ако отворим шлюзовете, за да спасим селата, посевите ни в канала ще бъдат унищожени. Нека бъдем разумни. Защо да позволяваме водите да пометат тези посеви в годината, през която ще успеем да ги продадем на най-високи цени?“. Така шлюзовете оставаха затворени и за да бъде защитена една тридесета от процента от цялата земя около селата, беше жертвана всичката останала. Наводнение след наводнение помитаха всичко и шлюзовете не бяха отворени нито веднъж, за да бъдат спасени хората. Изнурителният труд на шестдесет хиляди селяни бе използван само за да се защитят посевите на малцина вече богати държавни чиновници, чиито печалби се учетворяваха, докато хората наоколо гладуваха. Ето това хакка не можаха да разберат никога. „Така е в Китай — обясни пророкът Чин — ала аз съм сигурен, че ако подобна участ сполетеше посевите на хакка, щяхме да убием чиновниците и да разбием шлюзовете.“

От своя страна пунти не можеха да проумеят действията на хакка, когато сушата поразеше Горното селище. Една жена пунти каза на децата си: „Няма никакво разумно обяснение за поведението на хора, които зазиждат къщите си с кал, слагат два пръта на кръст пред вратите, тръгват из страната и бродят цели шест месеца, като ядат корени и глина“. Ала все пак за пунти едно беше ясно и то бе, че никога не бива да докосват зазиданите къщи на хакка, нито да посягат на зърното за посев. По време на големия глад през 911 година група пунти бяха нахлули и опустошили Горното селище, отнасяйки зърното за посев. Ала когато кражбата бе установена, последва голямо клане и това не се повтори никога вече.

Осем века след заселването през 874-та хакка и пунти живееха в съседство в двете гладуващи села, както и на много места из Южен Китай, без нито един мъж от Горното селище да се ожени за жена от Долното. И, разбира се, нито един брак не би могъл да бъде сключен между мъж от Долното селище и жена от Горното, тъй като никой мъж пунти не би пожелал да вземе жена с големи стъпала. Когато на един мъж от Горното селище му дойдеше времето да се ожени, възникваше проблем, защото всички от неговата общност носеха имената на двамата прославени генерали Чар и Чин, повели народа на хакка на юг. Да се сключи брак при такива близки роднински връзки би означавало да се стигне до кръвосмешение; всички китайци знаеха, че за да бъде силно едно село, са необходими съпруги отвън. Затова всяка година късно есента, когато работата на полето приключеше и хората се поосвободяха, от Горното селище из планините тръгваха съгледвачи, които обикаляха съседните села, отдалечавайки се на тридесетина километра, като проучваха, разискваха, спореха, а понякога дори се пазаряха, ала в крайна сметка винаги се връщаха с доста хубави булки. Естествено, в същото време Горното селище биваше посещавано от пратеници на други села хакка, които оглеждаха неговите жени, и по този начин кръвта на народа се поддържаше силна. Освен това се спазваха още две допълнителни правила: нито един мъж не би могъл да се ожени в семейство, от което някой от неговите предци е взел булка, докато не минат пет поколения; и нито едно момиче не биваше приемано като евентуална булка, ако хороскопът му не предвещаваше богат и честит живот с предложения жених. Така хакка усъвършенстваха една от най-строгите и обвързващи семейни системи в Китай. Чумни епидемии, войни, наводнения и пунти застрашаваха тази общност, ала семейството оставаше и на всяко дете се предаваха с гордост думите, с които земеделецът Чар бе изразил синовната си вярност: „От началото на човешката история е имало майки, а майките са имали синове“.

През 1693 година един мъж пунти, без каквото и да е обществено положение избяга с жена хакка — първата подобна женитба в Златната долина, и започна разпра, продължила над четиридесет години. Не последваха повече опити за подобни бракове, ала при редица сериозни сблъсъци между хакка и пунти и по време на военна кампания, обхванала доста голяма част от Южен Китай, бяха избити с невероятна жестокост над сто хиляди души, което изкопа още по-голяма пропаст между тези народи. Двете общности живееха в недоверие, страх и неразбирателство и никой не смяташе тази вражда за странна. Както бе посочил пророкът Чин: „От началото на човешката история народите, които не си приличат, са се ненавиждали“. В Долното селище мъдреците често обясняваха тези отношения, като питаха: „Нима кучето и тигърът се чифтосват?“. И, разбира се, когато произнасяха думата тигър, те излъчваха леко гърди, така че у никого да не остане съмнение кои са кучетата.

* * *

През 1847-а година, когато младият преподобен Михей Хейл проповядваше в Кънектикът — същата година, в която доктор Джон Уипъл отплава за Валпараисо, за да проучи износа на кожи — на Чар, старейшината на Горното селище, се роди дъщеря и той я нарече с особено красиво име: Чар Нюк Цин, Чар Идеалният Нефрит. На това момиче бе отредено да отрасне в условията на следващите две десетилетия, през които благосъстоянието на народа хакка бе унищожено от поредица жестоки насилия. Нюк Цин не беше висока, нито привлекателна, ала имаше силни нозе, сръчни ръце и прекрасни зъби. Косата й не бе разкошна и това я притесняваше, поради което се наложи майка й да я укорява на няколко пъти: „Нюк Цин, няма никакво значение как носиш косата си. Тя не е особено гъста, така че се примири с този факт“. Ала недостатъчно красивата си външност момичето компенсираше с бърз ум. Само веднъж баща й бе споменал известната поговорка на семейство Чар: „От началото на човешката история е имало майки, а майките са имали синове“. И щом той заговореше за семейна вярност — едно от най-големите достойнства на народа хакка, неговата дъщеря го разбираше.

Ето защо тя бе силно натъжена, когато в Горното селище мнозина започнаха да шушукат, че старейшината Чар е изпаднал в сериозна беда и е избягал. Дъщерята не можеше да повярва, че нейният баща е в състояние да направи зло. След време обаче в селото нахлуха войници и съобщиха: „Търсим старейшината Чар. Присъединил се е към Тайпинското въстание и ако посмее да се върне тук, трябва да го убиете!“. Те сритаха няколко пъти майката на Нюк Цин, а един от тях сръга с пушка момичето в стомаха и изръмжа:

— Баща ти е убиец и ти ще го застреляш, щом се върне.

Тогава, през 1853-та, Нюк Цин беше на шест години и, след това видя баща си само веднъж. Е, това не е съвсем вярно, тъй като една нощ той се върна тайно в Горното селище. Първото нещо, което направи, бе да прегърне слабото си момиченце и да му каже:

— О, Нефрит, татко ти видя неща, за които дори не е мечтал! Собствени коне! Завзех цял град пунти… Не село като онова долу. Нефрит, когато влязох в него, всички ми се поклониха. Ниско, момичето ми, ето така!

После я прегърна, като че ли бе неговата любима, а не осемгодишната му дъщеря, и я поведе със себе си, да види как неговите приятели хакка се записват, за да участват в голямата му авантюра.

— Всички войници се страхуват, Нюк Цин — каза той и посочи изплашените бъдещи воини. — Аз ли? Аз треперех като птиче, което събира зрънца. Ала най-важното е в сърцето ти да има вярност. Смяташ ли, че когато генерал Лай ми каже: „Генерал Чар, завземи този град!“, не си задавам въпроса „Сега пък какво е намислил генерал Лай?“. Ала аз превземам града дори и ако трябва да избия петдесет хиляди души. Нефрит — възкликна сърдечно в мрака — потегляме далече на север. Може би няма да те видя никога вече. — Привлече стихналото дете в обятията си и го притисна към себе си. — Грижи се за майка си — рече му и мъжете тръгнаха след него по планинския склон.

Нюк Цин видя още веднъж баща си. През 1863-та, когато тя беше слабо, изключително добре организирано шестнадесетгодишно момиче, способно да носи огромни товари дърва и да се грижи за майка си и останалите членове на семейството, в Горното селище дойде генерал Уан от имперските войски и нареди на барабанчика да бие дълго, докато се събере цялото село. После с помощта на преводач, защото такъв генерал не би проговорил никога на езика на хакка, нареди на един глашатай, носещ някакъв черен предмет, да прочете официално съобщение.

Без да изпуска черния предмет от лявата си ръка, мъжът пристъпи напред и зачете носово на висок глас:

— Водачът на Тайпинското въстание Чар, заловен при Нанкин и заведен под стража в Пекин, призна, че е бил съзаклятник на Лай Сю Цюан, самопровъзгласил се за Генерал на Севера, и беше осъден и умъртвен миналия месец, като според справедливия закон беше нарязан бавно на триста малки къса в течение на девет часа, а главата му бе изложена в града три дни за назидание на всички.

Като прочете указа, глашатаят го предаде на друг. Махна със свободната си ръка черното покривало и в сандък от тел се откри главата на генерал Чар. Мравките и мухите бяха изяли очните ябълки и езика, ала чертите на лицето на човека, отдал се на делото, се различаваха ясно. Забучиха главата на кол насред селото, след което генерал Уан заяви сурово:

— Ето каква е съдбата на предателите! — После попита: — Къде е вдовицата на предателя Чар?

Селяните отказаха да посочат съпругата на великия водач, ала майката на Нюк Цин бутна децата си встрани и рече гордо:

— Аз съм неговата съпруга.

— Застреляйте я — нареди генерал Уан и тя падна в селския прахоляк.

По-късно Горното селище си припомняше с язвителен присмех приказките на генерал Уан за предателите, тъй като не минаха и две седмици след храброто му появяване в тяхното село, когато той се замисли над предоставилите му се различни възможности и реши също да стане предател.

Така 1864 година беше наистина ужасна за Златната долина, тъй като през половината от времето в селата вилнееше генерал Уан в търсене на плячка, а през останалата половина правителствените войски преследваха предателя. Веднъж открил Горното селище, Уан рядко го подминаваше и след време дори набра голям брой мъже хакка в шайката си. Това даде право на правителствените войски да грабят всичко, каквото намерят в селото, и те често застрелваха земеделци хакка просто за развлечение. Тъй като не беше особено хубава и непрестанно влачеше дърва от горите, поради което изглеждаше доста по-стара, отколкото бе, Нюк Цин се спаси от насилието. Но много други момичета хакка не успяха.

По това време тя живееше в беднота в дома на чичо си, който по силата на обичаите на селото трябваше да я прибере след екзекуцията на нейните родители. Този чичо — корав, нещастен човек, й напомняше постоянно два мрачни факта: че вече е седемнадесетгодишна, а все още неомъжена, и че тъй като е дъщеря на баща въстаник, войниците могат да се върнат по всяко време в Горното селище и да застрелят и двамата. Това бе достатъчно основателна причина за чичото да намалява порциите й и да увеличава вързопите дърва, които тя трябваше да влачи надолу към равнината.

Нюк Цин бе неомъжена поради едно изключително нещастно обстоятелство, над което тя нямаше никаква власт. Хороскопът й, старателно изчисляван, когато идваха пратеници от някое далечно село хакка, за да търсят съпруги за фамилията Лай, показваше, че слабото момиче е двойно прокълнато: бе родена под знака на коня и следователно можеше да се очаква да бъде вироглава и зла съпруга; освен това беше съвсем ясно, че ще убие съпруга си, та само някой глупак би я прибрал в своя дом. Разбира се, бъдещето й имаше и обнадеждаващи страни, като обещание за богатство и много потомци, и това би могло да насърчи някой алчен мъж да пренебрегне риска. Ала хороскопът й разкриваше още едно допълнително неблагоприятно обстоятелство: че ще умре в чужда страна. Като се съберяха упоритостта й, вероятността да стане убийца на съпруга си и да бъде погребана в чужда земя, за селяните хакка беше ясно, че е невъзможно Чар Нюк Цин да бъде омъжена, и не след дълго престанаха да я предлагат на пратениците.

Така тя прекарваше живота си в работа в почти постоянно гладуващото село. Единствените й дрехи бяха: тъмносиня памучна работна блуза и мръсни памучни панталони. Освен това имаше конусовидна плетена шапка, която връзваше под брадичката си с дълга синя връв, и големи, силни крака, с които да се спуска към долината с огромни товари дърва; дотолкова, доколкото можеше да вижда в бъдещето, това щеше да бъде животът й. И тогава, в празничната нощ преди деня на Чин Мин, когато на Долното селище бяха нужни повече дърва за големите празненства, които вече бяха започнали, Нюк Цин напусна Горното селище и тръгна надолу по стръмната пътека. Тъкмо бе стигнала равнината, и иззад скалите върху й скочиха четирима мъже, разпиляха дървата, натъпкаха парцал в устата й, нахлупиха торба на главата й и я отвлякоха. Щом се съмна и чичо й установи, че не се е върнала, той изрече кратка молитва дано да й се е случило нещо сериозно, и така и стана. Никога вече не я видяха в Горното селище.

Не бива да смятаме, че в тези тежки времена пунти преживяваха по-добре от хакка. Всъщност, тъй като предателските войски на генерал Уан не обичаха да се катерят из планините, в Долното селище имаше много повече насилие и отвличания в сравнение с Горното; ала безчинствата спираха винаги когато побеснялата река излезеше извън коритото си и глад заплашваше да заличи напълно селото.

Това бяха лоши години, ала те свършиха в началото на 1865-а с пристигането в Долното селище на един мъж, за когото се говореше, че е фантастично богат. След шест седмици този удивителен пунти отвори шлюзовете, така че реката бе отклонена, а селото спасено, откупи предателя генерал Уан, после го предаде на правителствените сили и донесе на селото не само сигурност, но и щастие. Човекът, извършил тези чудеса, беше жилавият, хитър пунти Кий Чун Фат, чието име означаваше Пролетно Благоденствие, роден преди петдесет и две години в същото Долно селище. През 1846-а бе емигрирал в Калифорния, където бе работил в златните мини и натрупал единадесет хиляди долара, които по стандартите на Долното селище го правеха един от най-богатите хора на света.

Докато обикаляше селото и вземаше множество решения относно огромната фамилия Кий, начело на която стоеше сега, той беше с плитка, черна шапчица, обточена със син сатен, синя копринена, приличаща на палто дреха до глезените, стегнато закопчана на врата, и тежки, украсени обувки. Поради слабата си фигура не можеше да добие внушителна, патриаршеска осанка, ала енергията, която бликаше от него, го правеше безспорен диктатор в селото. В Калифорния се бе научил да чете на английски, но не и на китайски; можеше да изчислява проценти, така че веднага щом пристигна, започна да дава пари на заем на роднините си при четиридесет процента годишна лихва.

Когато от фамилията Кий го попитаха с възхищение как може човек като него, който не е войник, да бъде толкова смел, че да се противопостави на генерал Уан, той се усмихна лукаво и обясни:

— Когато на човек му се е налагало да живее с хитрите американци, е много лесно да се справи с глупак като генерал Уан.

Разбира се, за пунти този отговор не означаваше нищо, затова те рекоха:

— И все пак не разбираме — как успя?

Кий Чун Фат имаше едно обяснение за всичко, така че отговори:

— В Пекин има император, който управлява, ала аз проумях, че парите управляват света.

— Даде ли пари на генерал Уан? — настояваха селяните.

— Достатъчно, за да го накарам да продължи да се навърта наоколо — отвърна чичо Чун Фат. — После казах на правителствените войски къде е и им обещах пари, ако го обесят. И те го сториха.

Във фамилията Кий се водеха много спорове за това как чичо Чун Фат е натрупал огромното си състояние в Америка и трябваше просто някой да му зададе въпроса, за да получи отговор.

— В Америка има златни мини, където не е проблем да се направят пари. Там има групи мъже, които опъват телеграфни жици, и при тях също е лесно да се печели. Ала къде предполагате, че най-бързо се трупат пари? На строежите на железопътните линии. Кажете ми, как мислите — дали съм си дошъл само с парите, за които вече знаете? О, не, добри ми приятели! Тях спечелих в златните мини за една година. Миех съдовете на миньорите. Готвех. Големите ми пари са в една английска банка в Хонконг. — И извади книжка, за да им го докаже, ала само той можеше да прочете какво пише в нея.

Разказите на чичо Чун Фат за Америка разпалваха въображението.

— Най-хубавото в Калифорния са не парите — рече веднъж той — а жените. Един мъж може да има три индианки за съпруги и колкото си иска мексиканки. Но не едновременно. — Заинтригувани, младоците помолиха да им разкаже повече, ала чичо Чун Фат вече бе преминал към друга тема. — Това, което искам да направя — обясни той на събралото се семейство — е да възстановя залата на предците, така че да се прочуе като най-внушителната в цял Китай. Ние дължим почит на нашия велик прародител принц Кий Дзъ от династията Хсианг, от която произхождаме. — Като рече това, той се замисли за знатния принц, нахлул в Корея преди три хиляди години, и каза на своя род: — Необичайно се чувства човек в Америка, където повечето хора не знаят дори кои са техните баба и дядо. Ще прославим отново името на принц Кий из цял Китай.

Чун Фат имаше по-голям брат, Кий Чун Конг, който никога не стана важна личност; въпреки това той беше формалният глава на семейството и Чун Фат внимаваше да не си присвои неговите морални прерогативи. Ала нямаше време и по отношение на практическите въпроси се налагаше енергичният калифорниец да взема бързо решения едно след друго, което му бе простено, като се имаше предвид фактът, че плащаше за всичко. С наближаването на празника на Чин Мин, когато почтените хора се прекланяха пред паметта на своите предци, той разпрати куриери със следната заповед: „Всички членове на фамилията Кий да се съберат в залата на предците, за да отпразнуват Чин Мин“. После изразходва почти хиляда долара за разкрасяване на ниското, покрито с плочи здание, представляващо духовното средоточие на рода Кий.

Един от пратениците тръгна на юг и стигна чак до малкия покварен португалски град Макао, на отсрещния бряг на залива, на който бе разположен Хонконг, и там, в публичния дом „Пролетни нощи“, предаде заповедта на красив младеж с буден поглед, който работеше като готвач и помагаше и по други начини. По това време Кий Мун Ки беше двадесет и две годишен, умен опортюнист, с плитка, която мяташе енергично, пъргави пръсти на хазартен играч и подкупваща усмивка. Баща му, като се бе надявал, че синът ще стане надарен учен с тежест, го бе нарекъл Начинание, Незнаещо Прегради. Ала той бе изгубил интерес към академичните занимания, разбрал, че по̀ го бива да съблазнява младите момичета в публичния дом и да играе хазарт с европейските моряци, посещаващи често Макао. Когато куриерът от Долното селище пристигна, младият Мун Ки бе споходен от период на изключителен късмет и не показа каквото и да било намерение да напусне португалския град.

— Кажи на баща ми — рече той — че тази година се налага да пропусна празника на Чин Мин. Нека отправи молитви към предците ни и вместо мен.

— Не ме праща баща ти — обясни вестоносецът.

— Мъртъв ли е? — попита с опасение младият комарджия.

— Не, добре е.

— Тогава кой те е пратил при мен? — поинтересува се, успокоен, Мун Ки.

— Твоят чичо, Чун Фат — отвърна пратеникът.

Младият помощник в публичния дом не можа да си спомни кой е чичо му, тъй като той бе напуснал селото, когато Мун Ки бе едва тригодишен, така че решението му остана непроменено.

— Тази година не мога да си дойда — повтори той и посочи преснобоядисания публичен дом и червените дракони по стените на залата за игра в съседство. — Работата в Макао върви добре.

И тогава вестоносецът му съобщи поразителната новина, която щеше да промени живота на младия сводник.

— Чичо Чун Фат се завърна в селото с няколко милиона американски долара.

— Значи е богат? — едва прикриваше любопитството си хитрият млад племенник.

— Много! — отвърна пратеникът с глас, изпълнен с благоговение.

— Най-добре е да тръгна веднага — рече енергично Мун Ки. Влезе при съдържателя на публичния дом и му съобщи: — Баща ми ме зове вкъщи в Долното селище.

Думите му прозвучаха впечатляващо.

— Тогава трябва да отидеш — отвърна почтително мъжът, също пунти. — Децата са длъжни да уважават родителите си. Ала ако намериш нови момичета в селото, доведи ги със себе си. Винаги можем да вкараме в употреба някоя и друга пунти.

Докато Мун Ки и вестоносецът се придвижваха покрай брега на реката към тяхното село, лекият пролетен ветрец галеше лицата им и двамата бяха силно развълнувани, когато пред тях се разгърнаха оризовите полета, бледозелени от едва поникналите посеви. Щом наближиха, те съзряха залата на предците, боядисана в яркочервено, и Мун Ки подсвирна:

— Оооо, той трябва да е много богат! — И забърза към къщи, за да се отчете пред чичо си в навечерието на Чин Мин.

Чичо Чун Фат бе силно впечатлен от своя племенник, тъй като видя в Мун Ки собствената си ловкост и проницателност.

— Как върви работата в публичния дом? — попита той.

— Добре — отговори смирено племенникът. — Винаги можеш да откраднеш нещичко от европейците. Но аз припечелвам най-вече, като играя с моряците.

Чичо Чун Фат огледа внимателно ръцете на момъка и рече:

— Трябва да отидеш в Америка.

— Ще преуспея ли там?

— Да преуспееш?! Скъпи ми племеннико, ако един пунти не спечели в Америка, той наистина е много глупав. — Насърчен от вниманието, с което го слушаше момчето, Чун Фат се впусна в любимата си тема: — Смешно лесно е да натрупаш състояние в Америка, стига да запомниш две неща. Американците изобщо не разбират китайците, но въпреки това са си създали непоклатима представа за нас и за да успееш, не бива никога да ги разочароваш. За жалост представата им е противоречива, така че невинаги е лесно да си китаец.

— Не те разбирам — прекъсна го Кий Мун Ки.

— Само след малко всичко ще ти стане ясно — отвърна чичото. — Първо, американците са убедени, че всички китайци са много глупави, затова трябва да се стараеш да изглеждаш такъв. Второ, те също така са убедени, че сме много хитри. Затова трябва да се мъчиш да потвърдиш мнението им.

— Как може един човек да бъде едновременно глупав и хитър? — възкликна младият сводник.

— Не казах, че трябва да бъдеш глупав и хитър, а да изглеждаш такъв.

— Нима е възможно? — недоверчиво го изгледа красивият комарджия.

— Напуснах Америка с четирийсет и една хиляди долара в злато, защото успях да намеря отговора — рече тържествуващо чичо Чун Фат.

— И какъв е той? — настоя неговият ученик.

— Да вземем за пример златните мини — започна калифорниецът. — Две години ме гледаха как се придвижвам от лагер в лагер и наблюдавам всичко. Но си мислеха: „Той е само един глупав китаец и нищо не разбира“. И трябва да ти призная, че правех всичко възможно, за да изглеждам глупав. Щом научих толкова, колкото бе възможно, заминах за Сан Франсиско… Мун Ки, когато се озовеш в Америка, непременно иди в Сан Франсиско. Изумителен град! Толкова много неща стават в него!

— Кога ще ми кажеш как мога едновременно да изглеждам и хитър, чичо? — прекъсна го младежът.

На Чун Фат му хареса, че племенникът не забравя същността на разговора им, и продължи:

— В Сан Франсиско посетих всички новодошли, като им предлагах: „Мога да ви упътя коя земя да закупите“. И те винаги си казваха един другиму: „Тези китайци са много хитри. Ако някой изобщо знае къде има добри парцели, това са те“. И станах богат.

— Да си глупав и хитър — разсъди младият човек на глас. — Трудно е.

— Не чак толкова — окуражи го чичото. — Американците лесно си създават предубеждения, така че не е необходимо да се стараеш кой знае колко много. Трудно е само когато искаш да убедиш един и същи човек в един и същи ден или дори в един и същи момент, че си едновременно и глупав, и хитър. Както бе при железопътната група.

— Какво се случи тогава? — попита Мун Ки.

Чичо му се разсмя сърдечно и рече:

— Имаше един голям американски бос. Когато отидеш в Америка, Мун Ки, никога не се опитвай ти да бъдеш босът, дори и да те карат, което те няма да сторят, защото винаги можеш да направиш повече пари, ако не си главният бос. Както и да е. Та исках да разработя ресторант за групата с цени, определяни от мен, и трябваше да получа разрешение от въпросния американец, което просто бе невъзможно. Докато един ден той не изкрещя отчаяно: „Проклет глупав китаец!“. И тогава разбрах, че много скоро нещата ще станат така, както искам. Защото, ако успееш да накараш боса да ти изкрещи „Проклет глупав китаец“, всичко ще бъде наред.

Чичо Чун Фат така и не довърши този разказ, понеже му напомниха, че на сутринта цялото домочадие трябва да става по първи петли, за да отдаде дължимото уважение на мъртвите. И докато селото спеше покрай реката, а духовете на предците вече се бяха приготвили да заемат местата си за празничния ден, един стар нощен пазач, извършващ тази церемония отдавна, взе гонга и дървения чук и зачака да дойде третият час на нощта. Тогава, щом пропя първият петел, старецът тръгна из тъмните улици и заудря гонга.

— Чин Мин! — викаше той, обръщайки се както към живите, така и към мъртвите.

Като вървеше по виещия се път, водещ към залата на предците, старецът продължи да удря гонга и видя с удоволствие, че в схлупените къщи затрептява светлина; млад прислужник побърза да запали факлите в салона и преди на изток да се бяха появили първите слънчеви лъчи, Долното селище беше будно и бездейният баща на Мун Ки зае полагащото му се по старшинство място в залата на предците. Ала енергичният чичо Чун Фат бе този, който обикаляше наоколо и обясняваше на членовете на рода Кий какво се иска от тях.

Кий Мун Ки от публичния дом в Макао напусна дома си и тръгна тържествено към залата, където девет изтъркани стъпала водеха до павилиона, в който се пазеха фамилните плочи. Остави подаръците си и се преклони пред онези, от които произтичаше честта на семейството му. После излезе от павилиона и се присъедини към членовете на рода, застинали мълчаливо, докато баща му се молеше, след което чичо му започна многословната си реч:

— Ще купя земя от тази страна на реката, също и от другата и ще се уверите, че това, което сте видели досега, е нищо. Ще има просторна зала, а там, където се съхраняват плочите ни, всичко ще бъде не от дърво, а от най-прекрасен камък. Хората от рода Кий ще станат известни с великолепието, което ще ги заобикаля. — Хитрите му очи огледаха многобройното семейство, събрало се край него, той въздъхна и си рече: „Всички тези нещастни идиоти гладуват тук година след година, а през това време можеха да натрупат състояния в Америка“. Ала знаеше от опит, че членовете на рода Кий не са от онези, които биха поели риска да тръгнат към непознати земи, и се потопи в самовъзхищение, задето бе имал смелостта да го направи.

И така, чичо Чун Фат се намираше в доста добро разположение на духа, когато в Златната долина се случи едно изненадващо, безпрецедентно събитие. Беше 19 април 1865 година. Полята бяха започнали да се възстановяват от наводнението. Тогава в Долното селище се появи някакъв търговец от Кантон, водещ със себе си един американец. По принцип всеки чужденец, идващ от кейовете на Кантон, би бил убит веднага, ала този човек беше различен, тъй като в качеството си на учен бе поискал разрешение да пътува свободно из вътрешността на страната и то му бе дадено. Така че сега мъжът стоеше под яркото пролетно слънце и оглеждаше преценяващо странния свят, разкриващ се пред него.

На кантонския търговец му бяха необходими приблизително четири секунди, за да разбере, че в това село чичо Чун Фат е човекът, към когото би следвало да се обърне, затуй рече направо:

— Чужденецът е изминал целия път от Страната на уханното дърво, за да наеме хора за работа в захарните полета.

Чун Фат стоеше захласнат, а мислите му препускаха назад към паметния ден, когато корабът, с който пътуваше, бе спрял в Хонолулу и му бе позволено да се качи на палубата и види величествените зелени хълмове край града. Колко изумително вълнуващи бяха онези няколко часа! От висините се бе спуснала буря и Чун Фат бе наблюдавал как обилният дъжд се лее над богатата земя като покров, носещ изобилие.

— Страната на уханното дърво! — извика той. — Да заминеш за там е все едно да тръгнеш за самия рай!

Възбуден и обзет от дива радост, той изтича в дома си и се появи отново с кутия от сандалово дърво, която бе купил в Кантон, за да пази вътре коприните си, и я поднесе към членовете на семейството, обяснявайки:

— Помиришете! В страната, за която говори той, въздухът ухае така двайсет и четири часа в денонощието.

— Там по-добре ли е, отколкото в Америка? — попита племенникът му.

Чун Фат се поколеба. Бе обичал дивите студени планини на Калифорния, величието на Сан Франсиско, мексиканките и техните песни, ала не можеше да забрави Страната на уханното дърво.

— Тази страна е по-благосклонна — рече той.

— Може ли човек да забогатее там? — настоя Муц Ки.

— Тя е по-ласкава — отвърна чичо му и в този миг Мун Ки взе решение, тъй като си помисли: „Ако чичо ми обича една страна повече заради красотата й, отколкото заради парите, то би трябвало тя да е наистина чудесна“.

И така, Мун Ки бе първият, пристъпил напред и пожелал да замине.

— Аз ще дойда в Страната на уханното дърво — заяви твърдо той и когато американецът, облечен в тъмен костюм, протегна ръката си, кантонският търговец извика на пунти:

— Поеми ръката му, идиот такъв. Хвани я!

Това разгневи чичо Чун Фат, който рече троснато:

— Нямаме нужда от кантонски глупак с прокъсани обуща да ни казва как да се държим. Дръпни се назад или ще ти счупя главата. — После се обърна на английски към американеца: — Аз, Чун Фат, бил дълго време в Калифорния. Моето момче идва.

Американецът отново протегна изтънчено ръка и се представи:

— Аз съм доктор Джон Уипъл. Желая да наема около триста души за захарните полета.

Чичо Чун Фат огледа слабия побелял мъж със скъп костюм и инстинктивно видя в него големия шеф.

— Колко предложил да платиш на този? — попита той, сочейки с презрение към кантонеца.

— Страхувам се, че това не ви влиза в работата — отвърна доктор Уипъл. — Но какво имате предвид?

Чун Фат направи набързо някои сметки. Само във фамилията Кий имаше над сто и четиридесет здрави мъже.

— Шефе, ще ти осигуря всичките мъже срещу два долара за всеки.

Сега пък Джон Уипъл започна да пресмята. Кантонският търговец, който бе взел със себе си, говореше английски и му бе помогнал в това отношение, ала той нямаше никаква представа как се наема работна ръка. Беше съвсем очевидно, че този хитряга от Калифорния знае какво е нужно. Ала по два долара на глава?

— Ще ви дам по долар и половина на човек — предложи доктор Уипъл.

Чичо Чун Фат го гледа проучващо известно време, после отвърна бавно:

— Кой ще убеди жените? Кой ще обясни всичко както трябва? — И изброи дълъг списък от задачи, за чието изпълнение би могло да се разчита на него. — Два долара — отсече твърдо той.

— Долар и седемдесет и пет — възрази Уипъл.

— Шефе — усмихна се благо чичо Чун Фат — аз главният тук. Ако не им кажа, те няма дойдат.

— Два долара — предаде се доктор Уипъл.

Чичо Чун Фат веднага протегна ръка, сграбчи дланта на Уипъл и извика на хората си на пунти:

— Когато стискаш така нечия ръка, трябва да вярваш в това, което казваш! Предупреждавам ви, всички до един!

Ала след малко бе ужасен от единствената уговорка, направена от доктор Уипъл:

— Сър, няма да приема тази сделка, ако половината мъже, които ми изпратите, не са хакка.

Чун Фат погледна безизразно чужденеца. Накрая повтори тъпо:

— Хакка?

— Да, хакка. От горе.

„Откъде ли знае за хакка? — помисли Чун Фат с отчаяние. — Дали този глупак, кантонецът…“

— Защо искаш хакка? — попита той доктор Уипъл. — Няма добри хакка.

Докторът го погледна остро и четиридесетте години търгуване за „Джандърс и Уипъл“ затвърдиха преценката му.

— Чухме — рече бавно той — че хакка са чудесни работници. Знаем, че пунти са умни, тъй като има доста от тях на Хаваите. Но хакка ги бива да работят. Ще отидем ли до селото им?

Чичо Чун Фат бе изправен пред задънена улица и това го изпълваше с отчаяние. Виждаше толкова ясно, като на длан, тучните долини на Страната на уханното дърво. Мили боже, един усърдно работещ китаец, оставен на воля там, ще направи цял милион долара, ако е хитър! И като си помисли човек, че Долното селище би могло да има триста мъже от рода Кий, които да работят там и да изпращат редовно пари вкъщи! Чичо Чун Фат беше сигурен, че ще уреди да получава не по-малко от петнадесет цента на всеки долар. Би било нещастие, бедствие, по-лошо и от наводнението, ако родът Кий изпуснеше подобна възможност. Ала този непреклонен, прям човек бе споменал хакка…

— Доктор Уипъл — започна предпазливо чичо Чун Фат — може би хакка работят добре, но твърде много бият се.

— Ще отида сам в селото — рече твърдо доктор Уипъл.

— Как говориш с хакка? — попита иронично Чун Фат.

Доктор Уипъл се усмихна с превъзходство на лукавия посредник и отвърна просто:

— Моят приятел от Кантон ще превежда.

— Но той не говори хакка — каза спокойно чичо Чун Фат, усмихвайки се на свой ред на посетителя.

Без да покаже и следа от обезсърчение, Уипъл попита:

— Говорите ли хакка?

— Само един говори хакка. Моето момче Кий Мун Ки. В армията научил някоя и друга дума.

— Предполагам, че искате да получите по два долара и за всеки хакка, така ли е? — предположи колебливо Уипъл.

— Да, защото много трудно да убеди хакка.

— Да вървим — рече Уипъл, свивайки примирено рамене, и тогава от начина, по който Чун Фат се поколеба, разбра с удивление, че никога никой от Долното селище не се е качвал в Горното. — Бил ли си някога в селото? — попита той.

— Там са хакка — потръпна Чун Фат.

Когато доктор Уипъл видя колко трудно е да се стигне до земите на хакка, за момент бе склонен да се откаже и да позволи на Чун Фат да осигури само пунти мъже. Но после научният му интерес надви и той разсъди: „Дойдох тук, за да започна експеримент и да проверя кои биха задоволили най-добре нуждите ни от работна сила за плантациите — пунти или хакка. Няма да разреша да ме накарат с измама да се откажа от това проучване“. Затова рече непреклонно:

— Ако не можете да ме заведете, ще се справя сам.

Въпреки шестдесет и шестте си години той бе толкова пъргав, колкото и китаецът, и след доста енергично катерене пътниците стигнаха най-сетне портата на ограденото със стени село. Когато влязоха и видяха скромните къщи с форма на подкова и зловещия, надупчен от дървоядите кол на централния площад, на който бе забучен черепът на въстаника Чар, Уипъл се огледа, като че ли бе пристигнал на познато място и помисли: „Катеренето си струваше. Прилича на село в Нова Англия. Отново съм вкъщи тук, в Китай“. Усещането се усили, когато яките, мрачни и изпълнени с подозрение хакка се засъбираха предпазливо около него и в консервативните им лица той видя портрети в жълто на собствените си предци. Махна на Кий Мун Ки да превежда и рече:

— Дойдох да отведа сто и петдесет от вас в захарните полета на Страната на уханното дърво.

Последва дълго приглушено обсъждане, разпалено допълнително от чичо Чун Фат, който пусна сред хакка сандаловата си кутия, като ги уверяваше:

— Там, където отивате, мирише така.

В крайна сметка бяха набрани сто и тридесет души за плантациите на Уипъл с обещанието да бъдат намерени още двадесет от другите планински села. И докато се оформяше сделката с много предпазливо кимане, Уипъл забеляза, че жените тук не си стягат краката. Посочи една от тях и попита чичо Чун Фат:

— Защо стъпалата им са нормални?

— Те са хакка. Нямат здрав разум — отвърна калифорниецът.

— Ще бъде ли разрешено на жени да дойдат в Страната на уханното дърво?

— Може би на жени хакка — отговори Чун Фат. — Не и на порядъчни жени пунти.

Уипъл не каза нищо повече, но си помисли: „Един ден ще имаме нужда от много китайки на Хаваите. Ще е добра идея да докараме хакка. Изглеждат силни и интелигентни“.

* * *

Когато доктор Уипъл и кантонският му водач се отправиха към Хонконг, за да изчакат на кораба на Уипъл пристигането на тристате работници за плантациите, чичо Чун Фат се впусна в трескава дейност. Събра огромното си семейство в откритото пространство пред преснобоядисаната зала на предците, накара да поставят над стъпалата величествен стол и седна на него, облечен в скъпа мантия, със сатенената си шапчица и бродирани обувки. От дясната му страна, но малко по-назад, бе мястото на законната му съпруга — около петдесетгодишна, а отляво, доста по-назад, седнаха двете му привлекателни неофициални жени, на които той като богат човек имаше право. Срещата започна делово.

— Удава ви се възможност, каквато може и да не се повтори. Мислете за това! — осведоми чичо Чун Фат своите близо четиристотин родственици и се облегна назад така, че всички от рода Кий да го видят в състояние на умора. — Един младеж отива в Страната на уханното дърво, работи десетина години, изпраща парите си вкъщи в Долното селище, където неговата съпруга отглежда прекрасните му синове. След време се връща много богат и си взема две или три млади жени. Той е щастлив, както и съпругата му, защото повече не трябва да работи. Младите жени също, тъй като имат богат мъж. И — рече драматично той, сочейки с палец нехайно зад себе си — може да построи подобаваща зала на предците в чест на видното си семейство.

Почака тази рецепта за земно щастие да проникне в съзнанието на слушателите му и тогава добави:

— Разстроен съм, че доктор Уипъл няма да попълни цялата група от нашето село, тъй като ние бихме могли да я сформираме, но дори и така разкрилата се пред нас възможност е историческа. Ще посоча най-силните младежи и те ще тръгнат към Хонконг… след три седмици.

Чичо Чун Фат се надигна, мина през тълпата и съвсем произволно определи осемдесет и шест от рода Кий, които да поемат доброволно на това пътешествие. Някои не искаха да заминат, но бяха безсилни. Нима Чун Фат не бе най-богатият мъж на света? Кой би могъл да спори с такъв човек? Когато приключи, техният чичо Чун Фат рече:

— Сега за Долното селище остават шейсет и четири места. Кои да бъдат избраниците?

Последва общо разискване на този важен момент, след което комарджията Кий Мун Ки, проявяващ се като доста умен младеж, изтъкна:

— Защо да не включим мъжете, които се готвят да се оженят за момичета от нашия род?

Но чичо Чун Фат отхвърли идеята, тъй като тя означаваше да се вземат пари от селото, и направи още по-мъдро предложение, признато веднага от фамилията като разумна насока за действие:

— Ще изпратим всички, които ни дължат съществени суми пари. И техните заплати ще идват при нас.

И така, списъкът бе допълнен. От набелязаните сто и петдесет пунти сто и десет не желаеха да потеглят.

След като бяха определени заминаващите, последва момент на отпускане, през който чичо Чун Фат огледа загрижено семейството си и когато прецени, че настроението е подходящо, се изкашля два пъти. Тълпата утихна покорно, за да чуе какво ще каже великият човек. Чун Фат заговори бавно, гледайки замислено над главите на множеството, като знаеше, че предложението му ще изненада неговия род:

— Искам всички, които за честта на своето семейство пожелаха да заминат доброволно за Страната на уханното дърво, да се оженят, преди да напуснат селото.

През събралите се от фамилията Кий се понесе вълна на възбуда и много младежи, принудени от чичо Чун Фат да приемат изгнанието в захарните полета, показаха, че не са готови да разбият допълнително живота си, като си намерят набързо съпруги. Величествено и сдържано чичо Чун Фат позволи на бурята да се разрази и когато тя стигна върха си, се изкашля отново. И тъй като тихото покашляне на един богаташ има свойството да е по-гръмко от рева на шестима бедняци, големият род стихна.

— Например по отношение на семейството на брат ми реших, че синът му Кий Мун Ки трябва да се ожени веднага, и затова влязох във връзка с… — Тук той направи драматична пауза, за да позволи на всички да се насладят на следващите му думи. Нямаше младеж, който да ги очаква с повече опасение и боязън от комарджията Мун Ки, тъй като никой не му беше казал, че му предстои да се жени. — Посъветвах се със семейство Кун от съседното село и те се съгласиха да сгодят своята дъщеря Лятно Птиче за моя племенник. Вече се водят преговори за отпразнуването на този брак и, Мун Ки, трябва да те поздравя.

На лицето на младия картоиграч се появи глупава усмивка, съпроводена от полагащата се проява на радост, тъй като той разбра, че чичо Чун Фат е направил нещо добро за него. Родът Кун от съседното село, макар и не толкова богат като Кий, беше все пак виден и почитан. Основната разлика бе, че неговият водач не бе стигнал до Калифорния, а само до Кантон, и се бе върнал с не повече от четиридесет хиляди долара, а само с шест. Въпреки всичко това бе партия, която всички в Долното селище одобриха, макар никой още да не бе видял бъдещата булка.

— И така, настоявам всички младежи да се оженят — заключи Чун Фат. — Семействата могат да почнат веднага да пращат посредници, които да намерят подходящи момичета, и мисля, че ще е разумно празненствата да се съчетават, за да се спестят пари.

Сега, след като се постигна съгласие относно женитбите и семействата осъзнаха, че всъщност трябва да тръгнат да търсят съпруги за заминаващите си синове, нова вълна на оживление заля всички Кий. Чичо Чун Фат със сатенената шапчица на върха на главата си пак изчака величествено то да отмине. Тогава отново се изкашля тихо, за да даде някои уверения на младите хора, и като че ли великолепието на салона на предците зад него подкрепяше думите му.

— Вие, младежи, които подобно на Мун Ки ще тръгнете на път, не бива да мислите, че щом се налага да се ожените тук, в Долното селище, няма да можете да си вземете съпруги и на новото място. Съвсем не! Има само една причина, поради която трябва да се ожените, да създадете свой дом и да оставите законна съпруга, която търпеливо да чака завръщането ви. Ако го сторите, тогава вие, където и да отидете, винаги ще мислите за това село като за свой постоянен дом. Ще копнеете за деня, когато, подобно на мен, ще се изкачите по тези свещени стъпала — и като се загърна със скъпата мантия, той влезе в залата на предците, откъдето продължи да говори с неподправен плам — и ще се поклоните смирено пред плочите на своите предци. Тъй като тук е вашият дом. — Той се приведе тържествено пред паметните плочи на съградилите с духа си това село и произнесе слова, които бяха дълбоко затрогващи: — Когато в Калифорния белият човек ме оскърбяваше, аз си спомнях този павилион със семейните плочи и придобивах сила да търпя обидите. Когато в Невада снегът бе непоносим, аз си спомнях тази зала и той ставаше търпим. Оженете се за момиче от тази долина, както направих аз преди трийсет години. Оставете го във вашия дом. Тогава, независимо къде ще отидете, вие ще се върнете отново тук. — И добави, придавайки известна практичност на напътствията си: — И винаги ще изпращате пари в това село.

Отдалечи се величествено от плочите на предците и се върна на стола си, откъдето заразсъждава откровено:

— Ние обаче знаем, че винаги е по-добре, ако китаецът има жена край себе си. Затова е разумно, след като пристигнете в Страната на уханното дърво, да си вземете и там съпруга. И ви го казвам, защото, когато бях в Америка, забелязах, че китайците, които печелеха най-много, имаха жени. Сигурно си мислите, че би трябвало да е точно обратното, ала докато нямах жена край себе си, работите ми вървяха зле… играех комар… посещавах домове с лоша слава… и мога да ви доверя също така, че почти цяла година бях пиян всяка вечер. Е, както и да е. Намерих онази мексиканка и много скоро тя започна да пере миньорите и да им готви. Помислете над това, вие, Кий, които заминавате за чуждата страна. Въпреки че трябваше да давам доста пари за прехраната й, защото ядеше като свиня, и въпреки че постоянно искаше все нови дрехи, единствено благодарение на нея можах да спестя някакви пари. Ето защо ми се струва, че ако един умен младеж, като племенника ми Мун Ки, се ожени тук за момичето на Кун, а после си намери и една добра съпруга в Страната на уханното дърво… но се постарае да бъде някоя, дето я бива да работи… е — чичо Чун Фат се изкашля скромно, закривайки уста с обвита в коприна ръка — изобщо няма да се изненадам, ако той се върне в селото много по-богат от мене.

Сведе очи в нов изблик на скромност и остави представата за тази бляскава възможност да завладее въображението на семейството му. Не допускаше нито за миг, че Мун Ки или който и да е друг би могъл дори да доближи неговия рекорд от над четиридесет хиляди долара, но с крайчеца на окото си забеляза, че някои от младите мъже отправят поглед оттатък полята и планират къде ще изградят фамилни гробници сред хълмовете, щом се завърнат с изумителни богатства. Ала по-отзад се чу един заядлив въпрос.

— Когато Мун Ки си дойде като заможен човек, ще доведе ли в селото своята съпруга чужденка?

— Разбира се, че не — отвърна спокойно чичо Чун Фат.

— Какво ще направи с нея?

— Ще я остави там, където я е намерил.

Над тълпата се понесе шепот на възхищение, тъй като решението бе и правилно, и просто. Ако се наложеше да приеме съпругите с чуждите им обичаи, Долното селище щеше да се замърси, и докато възрастните поздравяваха Чун Фат за неговата предвидливост, той ги успокои и каза:

— Другите жени ще се погрижат сами за себе си. Когато напуснах Калифорния, аз имах три съпруги. Една мексиканка в Сан Франсиско и две индианки в различни части на планините. Те ми бяха помагали, така че и аз сторих същото за тях. Дадох на всяка по хиляда долара. — Множеството ахна, щом чу колко състрадателен е Чун Фат, и той заключи: — Защото най-важното в живота на един мъж е да се върне вкъщи в своето село при съпругата си, очакваща го търпеливо, и в зряла възраст да си намери две или три красиви млади момичета от добри семейства. — Трите му съпруги се усмихнаха мило, когато той рече: — Повярвайте ми, при подобни обстоятелства радостта на мъжа е огромна.

След като младият комарджия Мун Ки прие годежа, уреден от чичо му, Чун Фат изпрати на фамилията Кун в съседното село не обичайните хиляда питки — „Вашата дъщеря струва хиляда къса злато, но, моля ви, приемете тези дребни питки“, а две хиляди четиридесет и три с идеята, че цифрата би могла да бъде толкова голяма, колкото би пожелал той. Всяка бе с размера на чиния: меки питки, питки със смлени ядки и захар, твърди плоски питки, питки, пълнени с кайма, и други, украсени със захаросани плодове. Също така изпрати шестдесет и девет прасета, четири пилета с червени пера и четири големи печени риби. След това, за да докаже щедростта си, добави четиридесет и седем късчета злато, всяко обвито в червена хартия. Процесията, която носеше всички тези неща за фамилия Кун, беше дълга близо половин километър.

Семейството на булката отряза главите и опашките на две от церемониалните прасета, обви ги в коприна и ги върна на семейство Кий, показвайки по този начин, че щедрият дар е приет смирено и родът е впечатлен от него. От своя страна младоженката изпрати три подаръка на жениха: бродиран червен плат, който да използва като пояс, портфейл за земните богатства, които тя ще му помогне да натрупа, и два чифта гащи.

Очевидно венчавката щеше да бъде грандиозна и действително затъмни другите тридесет и една, които се подготвяха в същото време. Две седмици преди мъжете от рода Кий да тръгнат за кораба, очакващ ги в Хонконг, церемонията се състоя с цялото великолепие, което двете села от низината можеха да осигурят. Щом празненствата приключиха, младият Кий Мун Ки заведе булката си в своя дом и положи всички усилия тя да забременее, преди той да отплава, но не успя.

Сутринта, в която събра своите сто и петдесет пунти за тридневния поход до Кантон, където те щяха да се качат на речен параход за Хонконг, чичо Чун Фат видя пред себе си една доста изтощена сексуално група мъже с помътнели очи. „Преходът покрай реката ще ги съживи“ — самоуспокои се той, тъй като разбираше, че ако успее да достави доброволците в добро състояние, може да очаква по-нататък доктор Уипъл да му възложи набирането и на други при два долара за всеки. Ето защо започна да обикаля хората си, като ги насърчаваше да се стегнат. Когато обаче стигна до своя племенник Кий Мун Ки, едва можа да го познае. От две седмици младият картоиграч бе постоянно пиян, десет дни почти не бе ставал от брачното ложе и изглеждаше така, сякаш ще припадне още на първите сто метра от похода до Кантон. Осъзнавайки, че ще зависи от племенника си, който трябваше да предава неговите нареждания на групата хакка, чичо Чун Фат му удари няколко плесници и постепенно погледът на младия човек се поизбистри.

— Ще се оправя — смотолеви комарджията. — Веднъж в Макао бях пиян три седмици. Но нямах такава чудесна съпруга като момичето на Кун.

И Чун Фат разбра с удоволствие, че безочливият млад комарджия възвръща формата си.

— Ти ще се справиш добре в Страната на уханното дърво — увери той племенника си.

— Надявам се — отвърна младият съпруг.

Начинът, по който разговаряше, беше леко обиден за чичото — като мъж с мъж, все едно че бяха равни.

Настъпи момент, изпълнен със силна възбуда — от хълмовете надолу се спускаше групата на хакка — слаби мъже, облечени в груби дрехи, с дълги плитки и загорели лица. Само преди два месеца появяването им би означавало война; сега то предизвика единствено взаимно отвращение. Пристигнаха на мястото, където се бяха събрали заминаващите пунти, като гледаха дръзко, и въпреки предубежденията си чичо Чун Фат помисли: „Те ще се справят добре в новата страна“. Искаше му се да отиде при тях и да ги поздрави с поклон, защото печелеше по два долара от всеки хакка, а и се надяваше на повече в бъдеще, но осъзна, че това би могло да се изтълкува като раболепие от страна на пунти и никога няма да му бъде простено от неговото семейство. Затова само ги изгледа предизвикателно, както изискваше обичаят. Един дълъг момент двете групи се зяпаха безочливо една друга. Бяха живели редом почти хиляда години, без дори да си проговорят, като само веднъж бе сключен брак между пунти и хакка; отношенията им бяха белязани единствено с кръв и насилие. А сега щяха да пътуват заедно в малък кораб към малък остров, носещи в себе си наследената омраза.

Мун Ки, за да сложи край на неловкото положение, се стегна, пристъпи напред и рече на човека на име Чар, водача на хакка:

— Тръгваме веднага към Кантон. Някои от твоите хора вече изглеждат уморени.

Чар изгледа изучаващо младия пунти, за да провери дали в думите му се крие обида, и отвърна невъзмутимо:

— Нищо чудно. През последните два месеца бяха непрекъснато пияни… също като теб.

— Ожених се — обясни Мун Ки.

— Както и те — каза Чар и противниците се усмихнаха.

Групите потеглиха и тогава всички пунти погледнаха за последен път своето Долно селище и ярко боядисаната зала на предците. Това беше техният дом, тяхната същност, изконното място на техните прародители. Тук бяха съпругите им. Много от тях имаха синове, чиито имена вече бяха върху плочите в павилиона. В тази земя бяха гробовете, където нощем се разхождаха духовете на предците им, и да напуснат Златната долина дори само за няколко години бе за тях почти непоносимо наказание.

— Ще се върна скоро! — извика Мун Ки, но не на съпругата си, нито на властния си чичо или на когото и да е от живите. — Ще се върна! — извика той на предците си.

Трябваха им три дни, за да стигнат до Кантон, като пунти се движеха в една група, хакка — в друга, и по време на енергичния преход Кий Мун Ки възвърна обичайното си физическо състояние. Погледът му се проясни, мозъкът му се избистри и когато влезе в огромния град, търсейки доктор Уипъл, за да му представи работниците, той се запита дали не би могъл да се изплъзне за няколко часа и да се отдаде на комар с британските моряци на кея. За жалост обаче доктор Уипъл бе уредил параходът да ги чака на реката и направо ги натовари на борда му. Щом се събраха, той заговори тихо на английски, а преводачът обясни:

— Американецът е разбрал, че ако се опита да ви изведе от страната през Хонконг, където в залива се намира корабът му, правителството ще екзекутира всички ви, задето сте дръзнали да напуснете Китай. Затова ще отплаваме за Макао, откъдето ще заминете без опасност да бъдете убити.

Мун Ки отиде бързо при преводача и рече:

— В Макао трябва да видя стария си работодател и да му кажа „сбогом.“ Моля те, предай това на американеца.

Последва кратко обсъждане и преводачът обясни:

— Добре. Но другите ще да останат в лагера, докато пристигне корабът от Хонконг.

Мун Ки се поздрави и се бе отдал на мечти за огромното състояние, което ще направи през последните си часове в Макао на масите за комар, когато преводачът се върна и го изтръгна от фантазиите му.

— Американецът си спомни, че само ти говориш хакка, затова няма да напускаш лагера.

Мун Ки опита да възрази срещу това несправедливо решение, ала преводачът, след като обсъди протеста му с Уипъл, рече безцеремонно:

— Оставаш в лагера.

Когато се появи крайбрежието на Макао с ниските си бели португалски постройки, блестящи на слънчевата светлина, и военната гвардия, обикаляща в европейски униформи, пунти и хакка се събраха на борда да разгледат чуждото пристанище: един непознат град, сгушил се на брега на Китай, където на всеки двеста китайци се падаше по един европеец; а град, представляващ чуден анклав без закони, който не беше нито китайски, нито португалски, а съчетание на най-лошото и от двете. Но за Мун Ки, добре запознат с пороците му, Макао беше рай за прагматичния човек. Мярна му се покритият с плочи покрив на бардака „Пролетни нощи“ и си помисли, изпълнен с нежност, за някои от момичетата, доведени там с негова помощ — силни, щастливи момичета, на които работата доставяше удоволствие. По-нататък видя салоните за хазарт, където бе познал успех и провал, и колкото повече параходът приближаваше към брега, толкова по-голяма ставаше възбудата му. Докато накрая тръгна трескаво сред мъжете пунти, шепнейки:

— Дай ми на заем парите си! Отивам в салоните за хазарт и там ще ги удвоя.

Някои гледаха с подозрение безразсъдния си братовчед, други с уважение за смелостта му и не след дълго той разполагаше със значителен брой монети.

— Ще се видим утре — прошепна Мун Ки. — Не казвайте нищо на глупака от Кантон.

И когато параходът докосна кея и сред китайците настана суматоха, а португалските служители си заподвикваха назад-напред, Мун Ки се изплъзна ловко, скри се сред камарите стоки, натрупани край кея, и забърза по една задна уличка към публичния дом „Пролетни нощи“.

— Сигурно си уважил празника на Чин Мин така, както никога преди — отбеляза ледено съдържателят.

— Ожених се — обясни Мун Ки.

— О, това е нещо много хубаво! — възкликна одобрително шефът му. — Всеки мъж трябва да има вярна и търпелива съпруга. За мен щастливите времена започнаха от деня, в който се ожених.

— Освен това напускам Китай и заминавам за Страната на уханното дърво — рече откровено Мун Ки. — Дойдох да си взема нещата.

— Напускаш ме?! — избухна собственикът. — След като пропилях толкова време и пари, за да те обуча… — Изведнъж прекъсна високопарната си реч и попита: — За Страната на уханното дърво ли каза?

— Да. За захарните полета.

— Ама това е съвсем неочаквано! — извика съдържателят, потупвайки коляно с показалец. — Имам доста важна работа, която трябва да се свърши там. Да.

Отиде до някаква папка с документи и извади от нея един, изпратен му от пунти, заминал за Страната на уханното дърво преди няколко години. След време, спомнил си колко добре вървяла работата в публичния дом „Пролетни нощи“ в Макао, бе писал на собственика му с молба за съдействие. Стиснал писмото между зъби, началникът на Мун Ки изгледа изпитателно младия комарджия, сетне попита: — Желаеш ли да изпълниш една доста трудна задача?

— Ще ми бъде ли платено? — попита безцеремонно племенникът на чичо Чун Фат.

— Да.

— Ще се заема.

— Така си и помислих.

— В какво се състои работата?

— Държа тук едно вързано момиче. Възнамерявах да я натоваря на някой кораб за Манила. Както ще се убедиш сам, не можем да я използваме. Ще я предадеш ли на приятеля ми в Страната на уханното дърво?

— Да. В коя стая е?

— В онази, дето беше рускинята.

Мун Ки забрави за момент хазарта. Тръгна по тесния коридор и отвори с ритник познатата му врата. Кепенците на прозореца бяха затворени и в тъмнината на пода лежеше момиче. Ръцете му бяха вързани отзад, а коленете — към врата. То бе почти в безсъзнание от глад и липса на вода. Мун Ки го претърколи с крак и видя, че е облечено с евтина синя памучна блуза и панталони; големите му стъпала показваха, че е хакка. Мун Ки затръшна вратата с отвращение и се върна при работодателя си.

— Кой ще поиска една хакка? — попита той.

— Никой — съгласи се съдържателят на бардака. — Платих на няколко от войниците на генерал Уан да отвлекат пет-шест момичета и те ми доведоха тази. Смятах да я изпратя в Манила. Там не правят разлика.

— Колко ще получа, ако я заведа в Страната на уханното дърво?

— Двайсет мексикански долара — отвърна собственикът.

— Сега ли? Бих искал да ги удвоя в залите за комар.

— Ще ти дам половината — съгласи се хитрият съдържател.

Плати десет мексикански долара на Мун Ки и младежът бе почти готов да изтича, за да се отдаде на хазарта, но собственикът предложи: — Може би е добре да я нахраниш. Стои вързана от два дни. Изглежда, войниците са се държали доста зле с нея, преди да я доведат тук, а аз се страхувах, че може да избяга, след като им платих.

— Много ли даде? — попита Мун Ки.

— За една хакка? Която не бих могъл да използвам?

Младият комарджия се върна в стаята, извика на прислужницата да донесе горещ чай и ориз и тогава вдигна кепенците. До краката си видя млада жена хакка на около осемнадесет години. Дори когато раните по лицето й оздравееха, пак нямаше да бъде хубава, а начинът, по който беше вързана и устата й запушена, не позволяваше да се прецени как изглежда изобщо. Ето защо, подтикнат по-скоро от любопитство, отколкото от човечност, Мун Ки коленичи и заразвързва жестоко стегнатите въжета. Докато ги разхлабваше едно подир друго, чу как момичето изстена облекчено. Забеляза обаче, че крайниците му не се опънаха веднага до нормалното положение, тъй като бяха ограничавани толкова дълго, че някои от мускулите бяха сковани в спазъм. Опъна нежно ръцете й, отново движен от любопитство, и ги издърпа покрай тялото. Разтвори раменете й назад и чу как ставите изпукаха болезнено. Момичето изстена силно и припадна. В този момент пристигна прислужницата с подноса, Мун Ки поднесе чашата към устните му и то постепенно дойде в съзнание и започна да пие. Изпитваше толкова отчаяна нужда от течности, че дори Мун Ки остана потресен и прати прислужницата за още чай. Когато топлината се разля по тялото на младата жена, тя постепенно осъзна къде се намира и погледна с ужас човека до нея. Ала начинът, по който започна да я храни с ориз, изчаквайки я да сдъвче с наслада всяко зърно, като че ли се страхуваше да не би някой да й го открадне, я накара да помисли, че може би той не е като другите, които я хванаха в нощта преди празника на Чин Мин. Вече бе забравила нещата, които й бяха сторили през трите седмици, докато я бяха влачили из страната заедно с другите пленници, тъй като бяха твърде ужасни, за да си ги спомня. Бе почувствала инстинктивно, че този човек няма да се отнесе така с нея.

Чар Нюк Цин бе първата хакка, която младият комарджия докосваше, и той го правеше с инстинктивно отвращение. Беше странно обаче, че начинът, по който тя реагираше на добрината му, го накара да пожелае да бъде още по-мил. Обгърна раменете й с лявата си ръка, а с дясната продължи да я храни с топъл ориз. Когато прислужницата донесе зелева супа, той й подаде лъжицата и я подкани да яде, но китките й бяха така подути от въжетата, че тя я изпусна. Тогава Мун Ки почна да ги разтрива и постепенно кръвта стигна до пръстите й. Жената успя да хване лъжицата, ала й бе невъзможно да раздвижи раменете си. И така, Мун Ки заразтрива гърба и раменете й и съвсем инстинктивно ръката му се плъзна напред и той почувства малките й твърди гърди. Почти против волята му настъпи миг на пробуждане и го заляха спомени за неговата нежна млада съпруга от селото на Кун. Свали блузата на Нюк Цин и загали тялото й, после смъкна панталоните й и разтърка нежно скованите колене и глезени, докато те се отпуснаха и той видя с нарастващо задоволство колко стройно и красиво е тялото на момичето. Припомнил си своята съпруга, Мун Ки бързо свали дрехите си и ги захвърли към вратата, докато говореше на момичето хакка:

— Няма да те нараня.

След като бе прекарал известно време с нея, в малката стая дойде собственикът, за да опише на Мун Ки как да предаде момичето на съдържателя на публичния дом в Хонолулу, ала щом открехна леко вратата и видя с какво са заети двамата млади, той го посъветва на пунти:

— Прави с нея каквото искаш, но я вържи отново, когато свършиш.

Гласът на шефа му накара Мун Ки да се осъзнае. Грабна панталоните си, за да провери, уплашен не на шега, дали някой хитряга не е откраднал парите му, докато беше погълнат от момичето, както сам бе пребърквал джобовете на твърде заети клиенти на публичния дом „Пролетни нощи“. Парите бяха на мястото си, така че той се облече бързо и рече на голото момиче:

— Трябва да вървя да поиграя комар. Облечи се.

Докато я чакаше, взе вървите и когато Нюк Цин се обърна с лице към него и видя безмилостните, режещи въжета, очите й се напълниха със сълзи. Тя се замоли на Мун Ки, хвана ръцете му и обеща:

— Няма да избягам.

Той стоеше с вървите и нещо в начина, по който го гледаше Нюк Цин, го убеди, че тя не лъже; затова я поведе към стаята си в една барака зад дома, като все още стискаше въжетата, и там я накара да седне на пода. Размаха вървите пред ужасеното й лице, все едно че я питаше: „Трябва ли да ги използвам?“, и тя го погледна, като че ли му отговаряше: „Не е нужно“. Той понечи да тръгне въпреки вътрешното си колебание. Очевидно обаче бе глупаво да излезе и да я остави отвързана, затова взе най-разумното решение. С единия край на доста дългото въже върза лявата китка на момичето хакка, а другия уви около кръста си.

— Хайде — рече й, щом свърши.

Когато мина през приемната на дома, собственикът видя какво е направил и отбеляза:

— Хубава идея. — Сетне попита съвсем професионално: — Ще стане ли от нея добро момиче за моя приятел?

— Да — увери го Мун Ки и поведе пленницата си към своята любима зала за комар. Но когато излязоха на улицата, спря и я попита: — Как се казваш?

— Чар Нюк Цин — отговори тя.

— Идеален Нефрит! — възкликна той. — Хубаво име. — И си помисли: „Чудесно за един публичен дом. Лесно е да си го спомни човек, когато се върне отново“.

Комарджиите играеха на фантан: от голяма купчина снежнобели пулове от слонова кост крупието отделяше една шепа, след което играчите се обзалагаха какъв ще е остатъкът, когато пуловете бъдат преброени на четворки — един, два, три, нула или нито един. Или пък, ако пожелаеха комарджиите можеха да се обзаложат дали пуловете са чифт или тек. Щом облозите приключеха, удивително ловкото крупие започваше да отделя от купчината пуловете на групи по четири и бе поразително колко умело играчите определяха какво е крайното число, докато все още оставаха петдесет или шестдесет пула накуп.

Като използваше собствените си пари и тези на другите пунти, Мун Ки се радваше на доста добра поредица от участия във фантан и чувстваше, че може би неговата добрина към момичето хакка му бе донесла късмет. Затова той отиде с печалбата си в стаята за маджонг, където тракането на плочките от слонова кост пораждаше постоянен интерес. След като в началото на всяка игра участниците изграждаха стената, те имаха обичая да я сриват с голяма сила и екотът от падането й подсилваше естествената възбуда от играта. Също така, щом някой играч направеше сполучлив удар и покажеше плочките си, той ги хлопваше шумно върху масата. По начина, по който се играеше в Макао, маджонгът беше дива, оживена игра и сега Мун Ки реши да опита щастието си на една маса, където бяха седнали истински комарджии, а залозите бяха високи. Нареди на Нюк Цин да застане зад него и като подръпваше от време на време връвта, за да бъде сигурен, че тя все още е там, се присъедини към тримата мъже, които го чакаха. Двама от тях имаха дълги, редки бради и скъпи наметки. Третият приличаше повече на Мун Ки — млад, енергичен комарджия. Отначало единият от по-възрастните възрази:

— Не искам да играя в стая, в която има жена.

Но Мун Ки му обясни спокойно:

— Ще я водя в един публичен дом в Страната на уханното дърво и нося отговорност за нея.

Другите двама го разбраха; всъщност този, който бе възразил, си помисли: „Може би вниманието му ще бъде насочено към момичето и така ще загуби по-бързо“.

Ала Мун Ки не се бе включил в играта, за да загуби. За разлика от фантана, в маджонга се залагаше не толкова на случайността, колкото на умението, с което човек разиграваше късчетата злато, подхвърлени му от късмета; и младият комарджия с мисълта, че може би това е последното му участие в голямо маджонг съревнование, пое дълбоко дъх, докато разбъркваше с две ръце сто четиридесет и четирите плочки. Струпа ги енергично пред себе си, за да изгради стената, и гледаше внимателно, хвърляйки заровете, за да реши къде да направи отвор в нея и да започне играта. Възбуден докрай, той си спомни за Нюк Цин едва когато дойде неговият ред. Наведе се напред, за да стигне плочките, и почувства въжето да се опъва. Щом подреди плочките, а Мун Ки се бе научил отдавна да ги държи в случайни конфигурации, така че прозорливите му съперници да не могат да разберат нищо, той вече беше готов за игра.

— Тя трябва да седне на пода, за да не може да подсказва — рече обаче брадатият, който бе възразил срещу присъствието на Нюк Цин.

И така, преди играта да се бе разгорещила, момичето хакка се сви на пода. Ала това не се понрави на Мун Ки, тъй като се боеше то да не избяга, затова го накара да седне под масата в краката му, където Нюк Цин остана дълги часове, през които четиримата играчи блъскаха плочките с огромна сила.

От мястото си под масата Нюк Цин откри, че може да разбере кога Мун Ки се опитва да направи смел удар, като трупа плочки с надеждата да ги подреди в някакво фантастично съчетание, което да му донесе много пари. Тогава той стягаше глезени и краката му почваха да се потят. В такива моменти тя се молеше Мун Ки да успее и, изглежда, че беше във връзка с някой могъщ бог на късмета, тъй като нейният човек спечели. По здрач Мун Ки подръпна въженцето и рече:

— Връщаме се вкъщи.

Но щом се озоваха из прашните улици на Макао, около тях се струпаха уличните продавачи, привлечени от слуха, че на младока от публичния дом му е провървяло страхотно. Те носеха цветя, парчета платове и съдове с храна, от които се вдигаше пара, и Мун Ки установи, че му доставя истинско удоволствие да играе ролята на щедър победител.

— Тя се нуждае от нова дреха, вярвайте ми — рече той, като посочи прокъсаната памучна блуза на своето момиче. И обяви с важност, на която всеки би се възхитил: — Четири дължини от този плат!

А когато се стигна до храната, беше още по-великодушен и гладната Нюк Цин яде черни яйца, сушена риба, юфка и захаросан джинджифил.

— Наистина съм комарджия с голям късмет — заяви той на заобиколилата ги тълпа, както се бяха разположили под табелката на един зъболекар. — Виждам какво става в главите на противниците ми.

С напредването на нощта Мун Ки скъсяваше все повече връвта, за да не може Нюк Цин да избяга. Купи храна на негодниците от португалския град, които познаваше отдавна. Когато минаха представители на цивилната гвардия, той им кимна и щом единият от тях попита: „Защо си вързал момичето?“, отвърна на жаргона на пристанищния град:

— Ще я водя в един публичен дом в Страната на уханното дърво.

Полицаят го погледна одобрително, а колегата му спря.

— С американския кораб, дето е в залива, ли заминаваш?

— Така предполагам — отговори Мун Ки.

Мигновено видът на полицая стана поверителен и той зашепна:

— Тогава трябва да те предупредя, че американецът, който те е купил, идва днес при нас и поиска да те арестуваме. Най-добре е да се скриеш.

— Ще се върна на кораба утре сутринта — увери го Мун Ки. — Но все пак ти благодаря. — И даде една монета на полицая.

— Благодаря ти, Мун Ки! — поклони се той. — Хубаво момиче вземаш със себе си.

— Тя е само една хакка, но носи късмет — отвърна Мун Ки.

Най-сетне поведе пленницата си към публичния дом „Пролетни нощи“, където показа на бившия си шеф, че е умножил осем пъти десетте мексикански долара.

— Това момиче носи късмет — рече той.

— Ще я вържеш ли отново в стаичката? — попита собственикът.

— Тя ще спи с мен тази нощ — обясни Мун Ки.

— Добре — съгласи се предпазливият съдържател — но не забравяй това, което научи тук, как да прекършваш момичетата. Храни ги и ги бий.

— Ще се погрижа за нея — увери го Мун Ки. — Идва ли да ме търси полицията?

— Разбира се — отговори шефът му. — Корабът ти ще отплава утре.

— Ще бъда на него.

Като подръпваше връвта, той поведе Нюк Цин по тесния коридор, излезе през задната врата на дома и влезе в бараката, където спеше. Заключи вратата, отвърза въжето от кръста си, но го върза още по-здраво около китката на Нюк Цин. Тя му обясни, че трябва да отиде по естествени нужди, затова Мун Ки отвори вратата и я пусна да излезе навън, като се облегна на входа и от време на време подръпваше връвта, за да се увери, че все още е вързана. Щом тя се върна, й каза:

— А сега трябва да се стягаме за пътуването.

Беше намерил дървено каче, където натъпка всички ценности, с които разполагаше: чайник, пет бамбукови чашки, две хубави купи за ориз, порцеланов сервиз за чай с малка цедка от мед, бамбуков поднос за задушени зеленчуци и огромен нож. Кандилото, богът на кухнята и плочите на предните, които показваха кой е той, също бяха прибрани, както и дрехите му и чифт хубави сандали. Накрая уви и завърза качето с парче платнище, откраднато от холандски кораб.

Нюк Цин подреди храната за пътуването в плетена кошница: соев оцет, кисело зеле, подправки, сушена риба, семена за дъвчене и няколко парчета пресовано паче месо. Приборите за готвене също бяха поставени в кошницата: пръчици за хранене, печка на дървени въглища, стара паничка и две купи за ориз.

Сега в малката стая бяха останали постелята и една поема. Постелята щеше да бъде навита на сутринта, а поемата, обясняваща начина, по който следваха имената Кий поколение след поколение, беше в книга, подвързана в червено, където се пазеше родословието. Като най-ценното нещо, което притежаваше Мун Ки, тя щеше да се носи от самия него.

Мун Ки огледа мястото, където бе живял сравнително щастливо и бе станал добър комарджия, и въздъхна. После, забелязал Нюк Цин, която стоеше нещастна посред слабо осветената стая, рече:

— Сега можеш да се съблечеш.

Щом тя отвърза китката си и смъкна дрехите, той видя, че белезите от въжетата по тялото й са изчезнали. Усмихна се и й посочи, че може да спи при него. Тъй като бе очаквала да бъде вързана отново и хвърлена на пода, тя пристъпи с благодарност и не се уплаши, когато Мун Ки започна да й се радва мълчаливо. Той беше първият мъж, докоснал я по начин, в който се долавяше нещо като нежност, и Нюк Цин установи, че откликва на ласките му. Последва бурна любов и Мун Ки си помисли: „В някои отношения е по-добра от моята Кунг съпруга“. Когато приключиха, той се сети да потърси въжето и да я върже за себе си, но щом хвана китките й, Нюк Цин го замоли:

— Не е нужно.

Изкушаваше се да й повярва, ала знаеше, че ако тя избяга, не само ще стане за смях, а ще трябва да върне десетте мексикански долара и сумата, платена от шефа му за отвличането й. Затова привърза китките й към своите; но все пак й позволи да спи до него.

На сутринта се облякоха и Мун Ки най-сетне заряза въжето, като си рече: „Ако се явя пред доктор Уипъл, водейки момичето вързано, той едва ли ще повярва на твърденията ми, че съм женен за нея“. А успехът на пътуването му зависеше от това дали ще го накара да му повярва. Но щом връвта падна в праха на пода, Нюк Цин се наведе и я взе, за да върже кошницата с храна. Когато тръгнаха, тя носеше качето и тежката кошница. Мун Ки държеше само леката като перо постеля и родословната книга. Още не бе пресякъл мръсния двор зад публичния дом, Нюк Цин извика подире му и посочи към стената над мястото, където бе постелята. На нея сега се виждаше някакъв знак, който тя не можеше да разчете. Мун Ки подсвирна, изненадан от разсеяността си, и се върна за поличбата, вещаеща особено добър късмет. „Нека това легло те дари със сто синове!“ Пъхна я под мишница и поведе жена си към кораба.

На кея го чакаше доктор Уипъл, готов да нахока единствения човек, който говореше хакка. Веднага щом Мун Ки се появи, преводачът от Кантон започна да му крещи, но той не му обърна внимание и закрачи разкаяно към американеца. Сведе глава за престорено извинение и рече кротко:

— Безкрайно съм виновен, сър, задето избягах. — После представи тежко натоварената Нюк Цин и каза само: — Трябваше да намеря добрата си съпруга.

— Съпругата си! — развика се преводачът. — Никакви жени не се допускат на този…

Доктор Уипъл забеляза големите стъпала на момичето и попита:

— Тя хакка ли е?

— Да — отвърна Мун Ки и американският учен, спомнил си как веднъж бе разсъждавал над това, че би било полезно да заведе на Хаваите известен брой жени хакка, попита:

— Искаш ли да я вземеш със себе си?

Когато въпросът му беше преведен, Мун Ки кимна благочестиво и обясни:

— Не бих понесъл да я изоставя.

— Добре — даде съгласието си Уипъл. После предупреди Мун Ки: — Но тя ще трябва да работи, когато пристигне на Хаваите.

— Ще работи — увери го Мун Ки.

В този миг сто и петдесет мъже хакка видяха за първи път Чар Нюк Цин след отвличането й в навечерието на Чин Мин и започнаха да й подвикват. Мун Ки знаеше, че ако те обясняха коя е тя, измисленият му разказ ще се пукне като сапунен мехур. Но също така се досети и че никой на кея няма да разбере какво казват, затова смушка с лакът Нюк Цин и й рече:

— Поговори с тях.

Той я последва, като я побутваше към съселяните й, и извика на мъжете:

— Това момиче е моя съпруга.

Мъжете хакка видяха червения сватбен пояс около кръста му и започнаха да се чудят какво ли се е случило.

— Наистина ли си се омъжила за този пунти? — извикаха те.

Мун Ки сръга момичето си в гърба и прошепна:

— Кажи им, че си.

— Да, той е мой съпруг — осведоми Нюк Цин съселяните си, никой от които не се бе държал приятелски с нея след смъртта на родителите й.

Тогава хакка я погледнаха с презрение и повече не пожелаха да имат нищо общо с нея, тъй като бяха предупредени какво се бе случило с безсрамното момиче хакка, омъжило се за пунти през 1693 година.

Сега, след като този проблем бе уреден, пъргавият мозък на Мун Ки се изправи пред друг, далеч по-сериозен, защото доктор Уипъл викаше с помощта на преводача си семейната двойка да отиде при него. Когато обаче Мун Ки и Нюк Цин понечиха да го направят, се наложи да минат през групата на селяните пунти, а те бяха дори по-силно обидени на Мун Ки, отколкото мъжете хакка на Нюк Цин. На тях също им беше добре втълпено какво зло бе извършил онзи пунти, дръзнал да се ожени за момиче хакка през 1693-та, и те се отдръпнаха от Мун Ки, сякаш беше омърсен. Ала докато минаваше покрай групата, той нашепваше на онези, които му бяха заели пари:

— Миналата нощ. Големи печалби. Куп пари за вас.

И това смекчи гнева им.

Стигна до доктор Уипъл, който рече:

— Налага се да попитаме капитана на кораба дали ще приеме още един пътник. И ако каже „да“, ще трябва да платиш таксата на съпругата си.

Изпрати един моряк да потърси капитана и след малко над китайците се извиси американец — мъж на седемдесетгодишна възраст, с яки мускули и морска фуражка, килната назад. Имаше пламтящи, зорки очи и изгледа мъжете, които предстоеше да се качат на борда на кораба му, сякаш дълбоко ненавиждаше всеки един. Като ги разбутваше, вървейки между тях, капитанът стигна до Уипъл и попита:

— Какво се е случило, Джон?

— Капитан Хоксуърт — започна изискано облеченият побелял учен — има един мъж, който иска да вземе своята съпруга със себе си.

— Готов ли си да платиш петте долара такса? — попита Хоксуърт.

— Да. Ще ги взема от него.

— Тогава всичко е съвсем просто — изръмжа капитанът. — Тя може да дойде.

Доктор Уипъл предаде новината на Мун Ки, който се ухили щастливо и заобяснява на преводача:

— Никой мъж не би пожелал да остави съпругата си в Макао.

Доктор Уипъл бе впечатлен от това отношение и попита капитан Хоксуърт:

— Къде ще спи двойката?

— В трюма! — отсече Хоксуърт, изненадан от въпроса. — Къде другаде, по дяволите, смяташ, че трябва да спят?

— Помислих — поде Уипъл — понеже тя е единствена жена сред триста мъже…

— В трюма! — извика Хоксуърт. После се обърна към китайците, които не го разбираха, и изрева: — Защото, докато този кораб е в открито море, не искам да виждам нито един проклет китаец другаде, освен заключен в трюма! Предупреждавам ви.

— Рейфър — започна отново доктор Уипъл — не би ли могло в този случай двойката да се настани при…

Капитан Хоксуърт се обърна бързо, насочи дългия си показалец към своя приятел мисионер и отсече троснато:

— Ще останат в трюма. Откъде да знам дали този мошеник не е пират? И защо си сигурен, че са женени? На кораба няма да има нито един опашат китаец, незаключен в трюма долу.

Доктор Уипъл обясни с неохота на Мун Ки, че ако настоява да вземе своята съпруга със себе си, тя ще трябва да споделя трюма с останалите двеста деветдесет и девет мъже. За негова изненада Мун Ки не се притесни изобщо и капитан Хоксуърт отбеляза:

— Това не е нещо необичайно за тях. Те са като животните.

Настъпи моментът, в който китайците трябваше да се качат на борда на „Картаджиниън“, хвърлил котва в пристанището на Макао. Португалските офицери, облечени в лъскави униформи, заеха местата си при подвижния мост и започнаха проверката, като по-скоро отбелязваха бройката, а не имената. Кантонският преводач си взе сбогом и тристате китайци и единствената жена с тях бяха оставени сами, обособили се в две враждебни групи — хакка и пунти, като никой не можеше да разговаря с американците, управляващи кораба, и само един — Мун Ки, можеше да бъде разбран и от едните, и от другите. Но мислите им бяха отвлечени от естествената възбуда, свързана с качването на шхуната, на чиято мачта се вееше синият флаг на компанията „Хоксуърт и Хейл“. Когато първият китаец изкачи подвижния мост и видя ширналия се пред него океан, той се поколеба, обзет от понятен страх, подсилен от един моряк, който сграбчи жалкия вързоп с вещите му и ги остави на кърмата. Мъжът — той беше пунти, понечи да тръгне след безценната си собственост, ала бе спрян от капитан Хоксуърт, който го хвана за плитката, завъртя го, ритна го силно и китаецът се запрепъва по палубата.

— Слизай в трюма, глупав китаец! — изрева Хоксуърт и когато нищо неразбиращият пунти остана неподвижен и напълно объркан, капитанът го ритна отново.

Китаецът се олюля назад към отвора на трюма, не улучи стълбата и полетя с главата надолу от близо пет метра височина в тъмната вътрешност на кораба.

Мигновено останалите китайци настръхнаха. Капитан Хоксуърт усети това, завъртя се, грабна колчето за притягане на въжета и направи три решителни крачки към мъжете, качващи се по подвижния мост. Като ги ругаеше на неразбираем за тях език, той сграбчи следващия пунти за ръката, завъртя го и го хвърли към стълбата. Щом китаецът прояви достатъчно разум и се заспуска по нея, огромният американец изрева:

— Няма да допусна никакви неприятности на борда на този кораб! — И размаха заплашително колчето, докато поредният бъдещ работник на плантациите изчезна в тъмния трюм.

Преди да хлътне в него, всеки от китайците хвърляше последен поглед към родната си земя. При това ги обземаше неизмерима скръб, тъй като за всички тях бе нещастие да напуснат Китай, а някои предчувстваха, че няма да видят никога вече тази велика страна; нямаше значение, че тя се бе отнасяла сурово с тях — Китай си оставаше Средното кралство, неземен край близо до обителта на боговете, с просторни равнини, оризови поля, величествени планини и диви, жестоки реки. Това беше край, обичан от хората, и в главата на всеки, който в този момент го напускаше, нахлуваше спомен за селото, където павилионът на предците очакваше неговото завръщане.

Точно когато дойде ред на Нюк Цин да се спусне в трюма, един загрижен пунти се изкачи нагоре, за да каже на капитан Хоксуърт, че първият от тях, който беше хвърлен долу, е счупил глезена си. Но щом добрият самарянин стигна до палубата, Хоксуърт побесня, заудря го с колчето и го блъсна обратно в трюма, където го хванаха неговите приятели.

— Да не е посмял нито един проклет китайски пират да се качи на палубата ми! — изкрещя капитанът.

Нюк Цин бе последна. Приготви се да слезе надолу по стълбата и тогава видя, че доктор Уипъл й се усмихва, а капитан Хоксуърт я наблюдава с колчето в ръце. Зад тях мярна за последен път своята страна и когато си помисли за жестокия начин, по който бяха убити родителите й, за почти гладното съществуване, водено от нея, и за първичния ужас, който бе изживяла, докато похитителите й я влачеха със себе си, Нюк Цин изпита радост, че вижда за последен път Китай. Тъй като беше жена, нейното име не бе записано в нито една зала на предците и нищо друго не я свързваше с планините, освен спомена за непосилните тежести, с които чичо й я бе товарил като животно. Затова, когато видя за последен път родната земя, тя прошепна на себе си:

— Сбогом, проклета страна. Няма да те видя никога вече.

После зърна младия комарджия Мун Ки, застанал в долния край на стълбата — единствения човек, държал се мило с нея от толкова много години. Заслиза с радост, за да отиде при него, и изпита истинско удоволствие, щом той протегна ръка, за да й помогне; но не подозираше, че Мун Ки го прави, за да не би тя да си счупи някой крак — това би намалило значително цената й, когато дойдеше ред да я продаде в Хонолулу.

Щом Нюк Цин стъпи на дъното, издърпаха стълбата навън и закриха отвора с тежки дъски. Когато стана ясно, че трюмът ще бъде напълно затворен, китайците запротестираха силно и капитан Хоксуърт извика:

— Вземете мускетите!

После нареди на трима моряци да коленичат край отвора на трюма и заповяда:

— Огън!

Куршумите просвистяха покрай плитките и се забиха в отвесните греди. Ужасените китайци се хвърлиха на пода и последните дъски бяха заковани на мястото им. Сега в трюма се процеждаше съвсем слаба светлина през тясна решетка и в него нямаше никакъв приток на свеж въздух. Но на палубата нагласиха едно платно така, че да хваща вятъра, когато корабът се движи, и да го насочва надолу. Вода подаваха нередовно и имаше само една мръсна кофа за естествени нужди; постелята беше такава, каквато всеки си я беше осигурил сам, и нямаше никакви одеяла за онези, които искаха да поспят. В такива условия Нюк Цин трябваше да се грижи за домакинството си със своя комарджия, Мун Ки, и неговите двеста деветдесет и девет спътници.

Едно нещо се уреди бързо. Пунти се настаниха отпред, а хакка — назад, към кърмата; съвсем естествено никоя от групите не искаше да допусне да бъде омърсена от присъствието на хора от другата и за Нюк Цин настъпи момент на колебание, щом почувства, че може би трябва да остане при своите хора; те обаче показаха, че не желаят да имат нищо общо с момиче хакка, омъжило се за един пунти, а същевременно пунти не направиха никакви усилия да я приобщят. Така че Нюк Цин се настани в един ъгъл от тяхната територия, където бе оставена насаме със съпруга си. Все пак пунти доведоха при нея своя другар със счупения глезен и поискаха със знаци тя да помогне. Нюк Цин огледа крака и заключи, че счупването не е съпроводено с усложнения, затова сглоби шина от пръчици за хранене и я прикрепи с парчета плат. После взе на заем постелки от другите пунти и направи един груб дюшек, на който мъжът легна. Ако имаше вода, щеше да измие и лицето му.

Тогава се почувства движение, съпроводено от люлеене, дължащо се първо на ветровете, идващи от брега, а сетне на бавното, постоянно вълнение на океана. Не след дълго трюмът се изпълни с хора, измъчвани от морска болест, които повръщаха навсякъде, а после почнаха да се търкалят безразлично в повърнатото от тях. Нюк Цин беше толкова зле, че се замоли корабът да потъне. Така в зловоние мина първата нощ.

Призори един моряк отвори решетката, за да подаде вътре няколко кофи вода, и извика на другарите си:

— Искате ли да усетите как мирише в ада?

Приятелите му дойдоха и подушиха.

— Как издържат на тази воня? — питаха се те.

— Това са китайци — обясни първият. — Така им харесва.

Затвори решетката и забрави да нагласи отново платното на палубата, за да осигурява приток на свеж въздух. Денят ставаше все по-горещ, водата не достигаше, за да се измие ужасната смрад, и повечето от тристате души бяха по-зле и от преди. Потяха се, повдигаше им се, ходеха до тоалетната, напълниха кофата за естествени нужди и после почнаха да използват пода. По пладне горещината бе непоносима и човекът със счупения глезен забълнува, че иска да се върне вкъщи.

Следобед подадоха още малко вода и морякът изкрещя:

— За бога, само помиришете!

Другарите му се съгласиха, че нищо не може да се направи, щом трюмът е пълен с китайци. Този път обаче някой се сети да наклони платното по вятъра и постепенно започна да се налага порядък, който щеше да се спазва през следващите четиридесет и шест дни. В осем сутринта и в четири следобед се спускаха съдове с ориз, а понякога и осолено говеждо. Нямаше смисъл да се мъчат да осигуряват зеленчуци или риба. Водата никога не бе в изобилие, но се заведе ред, според който при подаване на сигнал кофата с изпражненията се вдигаше с въже и се изпразваше. Платното на палубата бе наклонено така, че вятърът да прониква в трюма, но свежата струя никога не достигаше, за да може човек да поеме с пълни гърди чист, хладен въздух. Ужасната воня — смес от урина, пот, газове, отделяни от червата, и повръщано, изобщо не изчезна, ала бе изненадващо, че дори онези, които имаха особено чувствителни стомаси, с времето свикнаха с нея, защото вече като че ли миризмата бе станала нещо присъщо за тях и се бе превърнала в неразделна част от отвратителното тясно помещение.

Мун Ки бе взел съвсем предвидливо със себе си карти за игра и щом морската болест престана да го мъчи, той задели един ъгъл за комар, където всеки ден, докато през решетката се процеждаше слънчева светлина, се опитваше да спечели обратно парите, които бе дал на своите приятели. Беше опитен картоиграч и спечели малки суми от повечето си противници, като често заявяваше:

— Аз съм голям късметлия. Знам как вървят картите.

Когато някой от играчите загубеше, чевръстият комарджия предлагаше:

— Ще ти дам пари на заем, за да продължим. — И водеше точни сметки кой кому е длъжник и с колко.

Беше показателно, че никой пунти не обещаваше нещо от рода на: „Мун Ки, щом стигна в Страната на уханното дърво, ще се разплатя с теб“. Вместо това всички го уверяваха:

— Спечеля ли малко пари, ще ги изпратя на чичо Чун Фат в Долното селище.

Защото там беше домът им. Там се водеха всички сметки, там беше постоянният им адрес, тяхната опора.

Една вечер, когато едва процеждащата се светлина вече не позволяваше да играят комар, Мун Ки погледна момичето, което водеше за съдържателя на публичния дом в Хонолулу, и си рече: „Идеален Нефрит! Не е съвсем идеална с тези грозни крака“. И мислено я сравни с нежната си млада съпруга от селото на Кун, добре отгледана и с малки стъпала. После си спомни очарователния начин, по който върви едно момиче с вързани крака — не като мъжете, а полюшвайки се подобно на цвете, окъпано от светлина, и хълбоците му се движат така, че да накарат мъжа да подлудее от желание. Като си мислеше за изтънчеността, с която пристъпваше младата му съпруга, той се сети за незабравимите дни, изпълнени с игри с това прелестно момиче, и си представи всичко, което бяха правили заедно в постланото с коприна легло. Мун Ки се възбуди и преди да бе станало съвсем тъмно, огледа Нюк Цин и си рече: „Тя също може да бъде забавна по свой начин“. Привлече я към себе си и се опита да плъзне ръце под дрехите й. Мръсният трюм обаче бе така претъпкан с негови съселяни, че Нюк Цин се отдръпна инстинктивно, тъй като много от тях я наблюдаваха.

— Гледат ни — прошепна тя.

Това го ядоса, Мун Ки скочи импулсивно и заяви:

— Аз съм женен човек и е безобразие, че не мога да спя със съпругата си. Ще си заградя един ъгъл.

Разви постелята си и започна да дялка с острието на ножа трески от една греда, докато отцепи две по-здрави, на които можеше да окачи прегради, и преди да бе паднала напълно нощта, вече бе отделил един ъгъл. Въведе вътре Нюк Цин и й рече, че сега може да се съблече. И докато лежаха притиснати един към друг върху грубите дъски на пода, той й каза:

— Ако изключим безобразните ти стъпала, ти си почти толкова добра, колкото моята съпруга Кун.

Оттогава винаги когато интересът към комара спаднеше и наближеше краят на поредния дълъг, отегчителен ден, Мун Ки обявяваше:

— Е, добре, ще заградя отново нашия ъгъл!

Другите мъже — както пунти, така и хакка, се отнасяха почтително към начинанието му и проявяваха все по-голямо уважение към Нюк Цин. Той окачи на гредата знака, носещ късмет — „Нека това легло те дари със сто синове“. И макар Мун Ки да не го знаеше, знакът действаше и щом му дойдеше времето, Нюк Цин щеше да му роди син.

* * *

В началото на втората седмица стана очевидно, че глезенът на мъжа от групата на пунти няма да оздравее, тъй като някои от счупените кости бяха причинили вътрешни рани, вече силно гноясали, и по дължина на крака започна да се оформя опасна синя ивица. Ето защо една сутрин, когато отвориха решетката, за да вземат кофата с изпражненията, един пунти се изкачи по въжето с намерението да помоли моряците за помощ. Но щом видяха на палубата да се появява страшното му жълто лице и дългата плитка, те се паникьосаха и завикаха:

— Бунт! Бунт!

Първият помощник-капитан хукна и грабна едно колче, както тичаше, а капитан Хоксуърт напусна мостика и се втурна бързо надолу по стълбите към палубата. Междувременно един от моряците удари с юмрук объркания пунти, блъсна го към първия помощник-капитан и той стовари с все сила колчето върху главата му. Китаецът се строполи в безсъзнание в краката на капитана. Щом видя падналия бунтовник, той го зарита в лицето, смазвайки с тежките си кожени обувки скулите на безчувствения човек, докато то се превърна в безформена маса.

Щом този ужас приключи, капитанът извика на моряците:

— Ей, вие! Хвърлете проклетия пират обратно в трюма!

Двама грабнаха бездиханния пунти и го запратиха в отвора с главата надолу.

— Проклятие! — изкрещя обезсърчено Хоксуърт. — Не трябваше да тръгваме без човек, който да разбира китайски. — Продължи да ругае още известно време, после заповяда: — Мистър Аспинуол, донесете пушките.

Когато това бе изпълнено, Хоксуърт нареди на хората си да стрелят в гредите над главите на струпалите се китайци.

— Да не сте посмели да се бунтувате на моя кораб! — крещеше Хоксуърт, като ругаеше бъдещите работници и крачеше наперено обратно към мостика.

Там го посрещна пребледнелият доктор Уипъл.

— Беше ли нужна подобна бруталност, капитан Хоксуърт? — попита горчиво той.

Високият мореплавател, едър и преуспяващ, рече, като гледаше напред към океана:

— Джон, по-добре стой настрана.

— Не мога да бъда съучастник в такава жестокост — заяви твърдо побелелият доктор.

— Страхуваш се от кръв? — попита Хоксуърт. — Или че ще изгубиш инвестициите си?

Доктор Уипъл отказа да отговори на този обиден въпрос и продължи, сякаш не го е чул.

— Като християнин не мога да приема отношението ти към хора, които съм събрал с добри намерения.

По-възрастният мъж продължи да управлява кораба си и рече спокойно:

— Доктор Уипъл, колко морски съда предполагаш, че са били завладени през последната година от китайски пирати, промъкнали се на борда?

— Не знам — отвърна Уипъл.

— Единайсет — каза капитан Хоксуърт с равен глас. — Поне за толкова знаем. Нямаме ни най-малка представа какво се крои в този трюм. Пирати… главорези… бунтовници. Познай, ако можеш. Знам само, че нито един кораб на „Хоксуърт и Хейл“ няма да бъде завзет от разбунтували се китайци. Ето защо се заех лично с този малък инцидент.

— Но да риташ човек, който е в безсъзнание!

— Доктор Уипъл, уважавам принципите ти. Харесва ми начинът, по който вършиш своята работа. Но в моята област в мига, в който някой капитан се побои или прояви неохота да рита врага си, докато го превърне в безформена маса, той е на ръба да изгуби кораба си. Сега притежавам деветнайсет съда и няма да позволя да изгубя дори един от тях заради група китайски убийци.

Доктор Уипъл размисли мълчаливо над тези думи, после тръгна към вратата, водеща към палубата, и каза твърдо и без да бърза:

— Капитане, въпреки че уважавам опасенията ти, трябва да се разгранича от действията ти. Те бяха жестоки и непростими.

За доктора заявлението му бе съсипващо от морална гледна точка и той напусна мостика, но капитан Хоксуърт скочи след него, хвана го за ръката, завъртя го и изръмжа:

— Мисионерът си остава мисионер завинаги. Докторе, нямаш ни най-малка представа как се ръководи кораб, така че не си пъхай носа където не трябва. Тази работа не е за мисионери. Тя е за мъже. — Отблъсна го с презрение и закрачи гордо обратно към мостика, откъдето управляваше кораба и, символично казано, цялата си верига от преуспяващи морски съдове.

Доктор Уипъл не позволи на обзелия го гняв да помрачи разсъдъка му. В годините, през които бе търгувал из Тихия океан, той често се бе сблъсквал с твърдоглави и озверели мъже. Бе се уверил, че при подобни ситуации единствената му възможност да победи е да прави точно онова, което му диктува съвестта. И бе успял, уповавайки се на това си убеждение, да пробие в такива безнадеждни джунгли като Валпараисо, Батавия, Сингапур и Хонолулу. Ето защо сега отиде спокойно в каютата си, в съседство с тази, в която капитанът бе държал двете млади китайки по време на престоя в Хонконг, и взе докторската си чанта. Провери я, както се бе научил да го прави преди повече от четиридесет години, тръгна спокойно към заключената решетка и каза на моряка, който беше на пост:

— Отвори и ме пусни да вляза.

— Капитанът няма…

— Отвори — нареди Уипъл. — Долу има човек, който умира.

Взе колчето за притягане на въжета и започна да избива клиновете, които държаха решетката на мястото й. Щом тя падна, той видя, че през отвора не може да се вкара стълба, затова стисна чантата между колене, хвана се за ръба и се спусна във вонящия трюм.

— Каква ужасна смрад! — промърмори, стиснал зъби, и се присъедини към китайците.

В сравнение с ярката дневна светлина на палубата в трюма бе направо тъмно и щом очите му бавно привикнаха със сумрачния ад, а носът му с неговата воня, видя, че по средата, близо до мястото, където бе стъпил, лежаха проснати двама мъже, а останалите се бяха струпали на две ясно открояващи се групи. Докторът си помисли: „Едните трябва да са пунти, а другите — хакка“. Не бе сигурен кога ли ще се нахвърлят върху му, защото, ако трябваше да бъде справедлив, имаха право да го сторят. Но всеки от тристате души го бе виждал преди в своето село и затова сега той бе за тях като стар приятел, готов да им се притече на помощ.

Пренебрегвайки несигурността и риска, доктор Уипъл коленичи край човека, чието лице бе съсипано, провери какви са пораженията и разположи около него предмети, за които китайците разбраха, че са инструменти и лекарства. Внимателно, като притискаше палец първо на едно, после на друго място в устата на човека, лежащ безчувствено, Уипъл започна да намества бавно костите, като си мислеше: „Добре, че още е в безсъзнание“. После обработи отворените рани там, където тежките ботуши бяха нарязали кожата, и видя не без задоволство, че очите не са пострадали лошо. Погледна заобиколилите го лица, втренчили се в него любопитно, изрази радостта от откритието си и китайците го разбраха.

В този момент при него дойде Нюк Цин и насочи вниманието му към човека със счупения глезен. Той огледа с възхищение шината, направена от пръчици за хранене, изрази повторно одобрението си и отново всички го разбраха. Сега вече Нюк Цин се радваше на още по-голяма благосклонност. За доктор Уипъл обаче бе очевидно, че раненият китаец може да изгуби крака си, ако не се вземат бързи мерки.

— Донесете ми топла вода, веднага — извика той през решетката.

Ала щом морякът отвори, всички долу чуха крясъка на капитана:

— Кой, по дяволите, ти нареди да пипаш тази решетка?

— Доктор Уипъл е долу, преглежда болния китаец — отговори морякът.

Настъпи миг на злокобна тишина, сетне се разнесе звук от тежки стъпки по предната част на палубата и от плесница по нечие лице, последван от плисъка на вряла вода, стекла се надолу по решетката.

— Ето я горещата му вода! А теб ще те науча как се отварят решетки! — Изсипаха се грозни звуци, подобни на онези, които китайците бяха чули преди, но този път, като гледаха Уипъл, бяха сигурни, че битият беше американец.

После в печалния полумрак се видя лице, притиснато към решетката, което изрева силно:

— Джон Уипъл, долу ли си, при тези проклети китайски пирати?

— Оказвам им медицинска помощ — рече Уипъл.

— Добре, щом ги обичаш толкова много, можеш да останеш там! — И заповяда на новите моряци, застъпили на стража при решетката: — Само ако се опита да излезе, ударете го с дъска по лицето.

През следващия час Джон Уипъл направи едно от двете фундаментални открития на своя дълъг и отдаден на науката живот. Той установи, че макар да не разбират и дума от езика на другия, изпълнените с добра воля хора могат да общуват помежду си с приемлива точност и дълбок вътрешен усет, които нямат нищо общо нито с логиката, нито с чувствата. Ако човек желае достатъчно силно да бъде разбран, то той ще успее, и преди да бяха изтекли шестдесет минути, доктор Уипъл някак си съумя да обясни както на хакка, така и на пунти, че увреденият глезен може да бъде спасен, ако се използват разделените запаси от вода; че мъжът, който още бе в безсъзнание, може и да не умре; че ръбът на кофата за изпражнения трябва да се мие всеки ден с колкото вода им е останала и че за уриниране трябва да се използва само една част от стената, далече от вятъра, независимо дали мъжът е хакка или пунти. И когато късно следобед се наложи сам да го направи, той отиде при определената зона и видя с известно задоволство, че урината се оттича бързо от трюма през една пукнатина в пода. Помириса мястото и заключи: „При тази горещина след два дни ще завони ужасно, но все пак ще е по-добре от преди“.

За да бъдат наказани бунтовниците за техните действия, които по мнението на Хоксуърт, отбелязано в дневника му, можеха спокойно да доведат до загубата на „Картаджиниън“, този ден в трюма не бяха спуснати вода и храна, а кофата за изпражнения не бе изхвърлена. Когато падна здрач и игрите на карти спряха, Джон Уипъл се приготви за първата си нощ в ада на претъпкания трюм. Щом обаче понечи да легне на голите дъски, Нюк Цин тръгна да обикаля мъжете хакка и успя да намери няколко излишни дрехи. В парцалите вече се бяха завъдили паразити, ала Уипъл ги използва и благодари на притежателите им. Но от вонята в трюма му се повдигаше.

Решетката бе отворена едва в четири часа следобед на следващия ден. Пуснаха им малко вода и доктор Уипъл се удиви на невероятната дисциплина, наложена в този момент от тежко дишащите китайци. Кий Мун Ки стоеше начело като водач на групата на пунти, а един висок, як мъж бе ръководител на всички хакка и водата бе разпределена и разлята съвсем справедливо.

— Може ли да изпратите още четири кофи вода, моля? — извика доктор Уипъл.

Горе последва приглушено съвещание и след малко се чуха тежки стъпки. Капитан Хоксуърт извика през решетката:

— Какво желаеш?

— Още четири кофи вода — отговори спокойно Уипъл.

— Онова, което желаеш, е едно, а това, което ще получиш — съвсем друго — развика се Хоксуърт. — Аз потушавам бунт.

— Ще накараш ли хората си да изпразнят кофите с изпражнения? — помоли Уипъл.

— Не! — отвърна Хоксуърт и се отдалечи.

През втората кошмарна нощ ги измъчваха както глад, така и остър недостиг на вода, но доктор Уипъл обясни на китайците, че капитан Хоксуърт е умствено неуравновесен и всички, включително самият той, трябва да внимават и да не го дразнят. Вонята беше още по-ужасна, ако това изобщо бе възможно, тъй като през решетката почти не проникваше въздух. На следната сутрин обаче им дадоха четири кофи вода повече и малко храна. Когато доктор Уипъл получи дела си, стомахът му се преобърна и той си рече: „Мили боже! Нима с това ги храним?“. Дългият ден отмина и Уипъл, като не можеше да запълни времето само с грижи за счупения глезен и разбитата челюст, установи, че в главата му се въртят следните мисли: „Никога не е лесно да се пътува към далечни земи. На «Тетис» беше по-добре, но не кой знае колко. Поне в Тихия океан хората не страдат постоянно от морска болест. Ако сега бяхме в Атлантика…“.

„Повече от сигурно е, че такъв богат американец никога не е изживявал нещо подобно“ — мислеха си китайците през тези часове на бездействие. И макар Уипъл и китайските му приятели да можеха да разговарят за много неща, те така и не успяха да обсъдят този фундаментален проблем на емиграцията. Дори и всеки от тях да имаше пълен запас от думи от езика на другия, основният елемент на братството — че всички са познали мизерията, не можеше да бъде споделен. Защото точно както Абнър Хейл отказваше да повярва, че полинезийците са претърпели големи лишения, понесени геройски от тях, докато стигнат до Хаваите, така и китайците от „Картаджиниън“ нямаше да приемат никога факта, че богатият бял човек бе минал също през тежко изпитание.

Денят се точеше еднообразно. Миризмите понамаляха, след като доктор Уипъл показа на мъжете как да се измива кофата за изпражнения. Той лисна цяла кофа вода в ъгъла за уриниране и това също даде резултат. Човекът със смазаното лице стенеше по-рядко, зловещите червени линии по слабините на другия болен избледняха. Имаше игри на карти и караница между мъжете пунти във връзка с някаква случка, като за доктор Уипъл причината остана неясна. Изведнъж Мун Ки стана и каза нещо, след което той и съпругата му започнаха да окачват груби одеяла в един от ъглите на трюма.

— Божичко! — рече си доктор Уипъл, когато разбра какво беше предназначението на завесите.

Безсмисленият ден премина в безсмислена нощ. Но преди светлината да се бе стопила напълно, решетката бе изритана настрани и капитан Хоксуърт извика безцеремонно:

— Готов ли си да се качиш горе, Уипъл?

— Аз доведох тези хора на борда на кораба — рече тихо докторът. — Ще остана с тях, докато раните им заздравеят.

— Както желаеш. Ето малко храна. — И на пода на трюма тупна един хляб.

Китайците, на които Уипъл предложи да вземат от него, не го харесаха, но той забеляза, че пожелалите да опитат това ново за тях нещо бяха най-вече хакка.

На третия ден решетката бе изритана настрани, част от дъските на отвора към трюма — махнати, и вътре бе пусната стълба. Въоръжени моряци посрещнаха доктор Уипъл, щом той се изкачи бавно горе и привикна към ярката дневна светлина. Преди да тръгне, китайците му показаха със знаци, че съжаляват, задето си отива, а той им отговори, че ще им изпрати повече вода и по-добра храна. После дъските бяха заковани отново.

Срещата на Уипъл с капитан Хоксуърт бе мъчителна. През първите два часа капитанът го избягваше, но на обяд сблъсъкът беше неизбежен.

— Рейфър, трябва да даваме повече вода на тези хора — каза направо Уипъл.

— Добре — измърмори Хоксуърт.

— Освен това трябва да получават по-добра храна.

— Невъзможно е при цената, на която се споразумяхме да бъдат превозени, докторе.

— Не е невъзможно да се чисти мръсотията от ориза.

— Готвачът ни не е обучен да прави тези китайски буламачи, докторе.

— Ще трябва да се постарае да ги храни по-добре.

— Не и при тези цени — отговори упорито Хоксуърт.

Доктор Уипъл, вече шестдесет и шест годишен, се страхуваше от много малко неща.

— Преди няколко дни ме обвини, че съм мисионер — отбеляза той, без да хвърля директно предизвикателство. — Отдавна не съм мислил за себе си като за такъв, но колкото повече остарявам, с толкова по-голяма гордост приемам обвинението. Аз съм мисионер. Винаги съм бил. И, Рейфър, знаеш ли кое е ужасното на мисионерите?

— Мисля, че да — отговори предпазливо Хоксуърт, който бе наясно, че има насреща си човек, умен поне колкото него.

— Не, капитане, не знаеш, защото, ако знаеше, никога нямаше да се държиш с мен както през последните дни. Ти така и не научи, че в едно отношение трябва да се страхуваш от мисионерите.

— И какво е то? — попита Хоксуърт.

— Те пишат.

— Какво правят?

— Пишат. Имат непреодолимата мания да пишат книги, мемоари, поредица от писма до вестниците. — Погледна ледено огромния морски капитан и рече: — Рейфър, досега не съм писал какво мисля за начина, по който се отнесе с Абнър Хейл — бащата на партньора ти, защото то беше нещо лично, което вероятно би могло да бъде извинено. Но ако не почнеш да храниш по-добре тези китайци, щом стигнем в Хонолулу, ще започна да пиша. Ще напиша серия от писма, Рейфър, и те ще лепнат завинаги срамно петно върху синия флаг, който толкова много обичаш. И всякога, когато в някое пристанище влезе кораб на „Хоксуърт и Хейл“, ще се намери човек, чул за тези писма. Защото мисионерите притежават една страхотна сила, Рейфър. Те пишат. Те са съвестта на Пасифика.

Настъпи злокобна тишина, нарушена накрая от Хоксуърт, стоварил юмрука си върху масата с такава сила, че съдовете издрънчаха.

— О, по дяволите, това е шантаж.

— Разбира се! — съгласи се Уипъл. — Шантажът е единственото спасение на образования човек от варварщината. А ти си варварин, Рейфър.

— Какво искаш? — изръмжа капитанът.

— Два пъти повече ориз дневно. Свястно месо. Вода три пъти на ден. Кофата с изпражнения да се изхвърля три пъти дневно. А аз ще слизам в трюма всеки ден, за да преглеждам болния.

— Няма да допусна риска на този кораб да избухне бунт — разгорещи се Хоксуърт. — Няма да отворя трюма, преди да стигнем в Хонолулу.

— Ще сляза през решетката — заяви Уипъл.

— Да видим как ще излезеш — предупреди го Хоксуърт.

— Китайците ще ме повдигнат.

— Изглежда, си доста привързан към… — Хоксуърт не изрече обидата си, а вместо това попита поверително: — Кажи ми, докторе, какво става с онова момиче? Мъжете редуват ли се?

— Тя е съпруга на един от тях — отвърна хладно Уипъл. — Отделили са си ъгъл в трюма.

— А този човек, е, съпругът, той дали…

— Да. Зад едно одеяло, което окачва на греда.

— Проклет да бъда! — процеди капитанът. — Невъзможно е да намериш триста американски моряци, които да направят подобно нещо. Не, сър!

— Може би китайците са по-цивилизовани — рече Уипъл и излезе.

Доктор Уипъл придружи с гордост първия допълнителен порцион вода в трюма. Беше там, когато пуснаха подобрената храна, и установи, че ужасната воня бе понамаляла, тъй като той бе поел задължението да наглася платното на палубата така, че да вкарва пресен въздух в отвратителния трюм. Отровата се бе разнесла от счупения глезен, а лицето на другия човек заздравяваше. Някои от групата на пунти се сприятеляваха с хакка под напътствията на Уипъл, а в един особен ден към края на пътуването Мун Ки наистина пожела Нюк Цин да бъде единствено негова, и то не защото отново мечтаеше за голата си съпруга Кун. Вече намираше, че Нюк Цин е изключително приятна и работлива жена.

В един изключително горещ ден китайците се стреснаха от всяващ ужас звук, който идваше някъде отпред и приличаше на шум от падащи вериги. Те помислиха, че ги е споходило нещастие, тъй като не разбираха нищо от кораби. Веднага обаче стана очевидно, че „Картаджиниън“ вече не се движи; най-сетне бе пристигнал у дома.

Разковаха дъските, покриващи отвора към трюма, и спуснаха стълба. Един по един китайците се изкачиха към дневната светлина, като триеха очи от болка, и постепенно можаха да видят белия бряг на Хонолулу, палмите, магията на Диамантената глава в далечината и оттатък равнината — планините, издигащи се зелени, сини и алени, загърнати с буреносни облаци. Над долините бе изгряла дъга — нещо обичайно, което можеше да се види тук почти всеки ден. Но за китайците това бе особено добра поличба в чест на тяхното пристигане в Страната на уханното дърво. Колко красива, колко изумително прекрасна изглеждаше тя този ден!

Имаше и други, също почувствали, че пристигането на „Картаджиниън“ е добро знамение, тъй като хонолулският „Мейл“ пусна репортаж, в който се казваше: „Беше ни съобщено от достоверен източник, че в скоро време компанията «Уипъл и Джандърс» ще достави в Хонолулу с помощта на услугите на шхуната «Картаджиниън» на «Хоксуърт и Хейл» нова партида от над триста китайци, които ще работят в захарните полета. Тези здрави работници — получихме уверения, че доктор Уипъл е заминал лично за Китай, за да подбере само силни млади мъже, като този път доста от тях са хакка — ще бъдат наемани по петгодишни договори при заплата от три щатски долара месечно плюс храна, подслон и правото да не работят на три китайски празника годишно. В края на десетте или петнадесетте години работа в нашите полета може да се очаква те да се завърнат в родината си, особено като се има предвид, че не са взели жените си, а е малко вероятно да намерят други тука.

Собствениците на захарни плантации, които вече са използвали китайски работници, са с прекрасни впечатления от тях. В сравнение с некадърните хавайци те са безкрайно по-добри във всяка работа. Ядат по-малко, покорни са, не боледуват, много по-лесно усвояват нови умения, от тях стават чудесни дърводелци, след като бъдат обучени, и имат забележително влечение към земеделската дейност. Работодателят им трябва да е строг, да не ги бие прекалено често и най-вече не бива да проявява признаци на нерешителност, защото, подобно на ориенталците, китайците уважават и харесват онези, които са твърди в отношенията си с тях, и презират непоследователните.

Ние имаме късмет, че се сдобиваме с такива възхитителни работници за нашите плантации, и сме сигурни, че след като им приключат договорите и спестят своите заработки, усърдните китайци ще се върнат в своята страна, оставяйки на тези острови завидната слава, с която се ползват като изключително прилежни работници, и вземайки със себе си богатство, каквото те не биха могли дори да мечтаят да натрупат по друг начин. Захарната промишленост приветства с «добре дошли» пратениците на Небесната империя и ние сме уверени, че истинското благоденствие на нашите острови ще води началото си от този ден“.

В такава дружелюбна атмосфера слязоха китайците на брега на Страната на уханното дърво, ала една съществена разлика характеризираше дебаркирането на двете групи. Пунти си мислеха: „Тук ще се живее добре пет години, а после ще видя отново Долното селище“ и нито един от тях не бе изпълнен с повече решителност от Кий Мун Ки; а хакка си мислеха: „Тази страна е хубава и тук човек може да построи свой дом; не бива никога да я напускам“, и нито един хакка не бе по-твърд в намерението си от Чар Нюк Цин.

Ако китайците дразнеха понякога хавайците, като отказваха да наричат новата земя другояче, освен Страна на уханното дърво, островите си връщаха по доста удивителен начин. В горещата барака на митницата един имиграционен служител крещеше:

— И така! Внимание! Всички пейк да се съберат ето тук! — Никой не помръдна, така че той извика отново, като този път произнесе бавно: — Всички пейк, ето тук. — Пак никакво движение и служителят изрева: — Хей, китайци, подредете се!

Разправяха, че когато първите китайци пристигнали на островите, местните жители ги попитали: „Как трябва да ви наричаме“. И най-невъзмутимият от пътниците отговорил: „Ще бъде правилно, ако ме наричаш Пак Йе“, което означавало По-големият Чичо. И оттогава започнали да наричат китайците паке.

Когато дойде ред на Кий Мун Ки да застане лице в лице с преводачите, той потрепери, тъй като знаеше, че скоро ще трябва да вземе много важно решение по отношение на момичето хакка Чар Нюк Цин. Ала забрави напълно за проблема, щом един служител — едър хаваец, знаещ няколко фрази на китайски, погледна навъсено човека пред Кий Мун Ки и изръмжа:

— Как се казваш?

Мъжът, който беше пунти, стоеше уплашен, без да пророни дума, а огромният хаваец извика:

— Как се казваш?

Мъжът продължи да мълчи втрещено, затова един китайски преводач, нает за целта, приближи бързо и рече на сносен пунти:

— Кажи как ти е името.

— Лион А Кам — отговори китаецът.

— Кое от имената е най-важното? — попита хаваецът.

— Лион — обясни преводачът.

— Как се пише? — продължи хаваецът.

— Ами — поколеба се преводачът — на английски може да стане Лун, Лон, Лин, Лайон или Лион.

Едрият служител се замисли за момент над проблема.

— Лун звучи глупаво — изръмжа той, но не защото бе ядосан на китаеца, застанал пред него, а защото беше изтормозен от тази постоянна нужда да търси имена на имигриращите китайци. Изведнъж лицето му се озари от великодушна усмивка, той посочи с големия си месест пръст работника Лион А Кам и като се вкопчи в последните две имена, обяви: — Отсега нататък истинското ти име е Акама. И не го забравяй.

Написа грижливо върху бял картон: „Официалното име на този човек е Л. Акама“. Ето така китайците получаваха хавайските си имена. А Кон стана Акона. А Ки — Акина, а понякога простото А Пак, Почтеният Китаец, се превръщаше в Апака. Както и в миналото, Хаваите продължаваха да променят всичко, до което се докоснеха, и работникът Лион А Кам стана Л. Акама.

Сега беше ред на Кий Мун Ки и на въпроса на преводача как се казва, той изрече твърдо:

— Кий Мун Ки и искам да ме наричат Кий.

— Какво казва той? — попита хаваецът.

— Че иска да го наричат Кий.

— Как се пише? — продължи хаваецът. Когато чу отговора, той прецени името като задоволително и написа: „Официалното име на този човек е Кий Мун Ки“. И хитрият дребен комарджия почувства, че е постигнал победа, ала преди да бе имал време да й се наслади, той се изправи пред два нови проблема, тъй като оттатък оградата на площадката на имиграционната служба един слаб китаец с пронизващ поглед му подвикваше и младият комарджия усети инстинктивно, че това е човекът, когото не искаше да види; ала подвикването продължи и Мун Ки трябваше да отиде при оградата.

— Ти ли си този, дето доведе момичето? — попита жилавият мъж на пунти.

— Да — отговори честно Мун Ки.

— От публичния дом „Пролетни нощи“ ли е?

— Да.

— Благодаря на боговете! — въздъхна неспокойният китаец. — Страшно ми трябва ново момиче. Изглежда, че е хакка.

— Точно така — отвърна Мун Ки.

— Проклятие! — рече троснато онзи. — Той свали ли от цената? Заради това, че е хакка?

— Няма цена — каза предпазливо Мун Ки.

Лицето на мъжа стана сурово.

— Какво? — попита той.

— Ще я задържа за себе си — отговори Мун Ки.

— Крадец! Обирджия!

Човекът отвън вдигна такъв шум, че служителите приближиха и му завикаха.

— Това момиче е мое! — пищеше вбесеният пунти, забравил, че така уличава сам себе си.

Един от преводачите на пунти извика чиновник хакка и двамата се обърнаха към Чар Нюк Цин:

— Мъжът отвън твърди, че си продадена на него — обясни преводачът.

— Кой мъж? — попита озадачено Нюк Цин.

— Онзи, нервният — отговори служителят и от начина, по който я разпитваха, от вида на възбудения дребен мъж и от огромното объркване на съпруга й Нюк Цин бавно проумя, че е била доведена на Хаваите, за да бъде продадена в някое място, не по-различно от публичния дом „Пролетни нощи“. Почувства отново въжетата около китките си и макар да бяха минали няколко седмици, откакто не си бе припомняла отвратителните нощи с похитителите си, сега се сети за тях. Не изпадна в паника, а с истинска смелост потисна ужаса, надигнал се в гърлото й. Отблъсна встрани преводача, отиде при Мун Ки и застана пред него така, че той се видя принуден да я погледне.

Сведените му очи се плъзнаха по големите й стъпала, силното тяло, сръчните ръце и накрая по некрасивото й, но привлекателно лице. Погледна я право в очите и известно време остана замислен, разсъждавайки: „Струва си да платя за нея колкото се наложи. Тя умее да работи“.

И рече с ясен глас така, че думите му станаха понятни за Нюк Цин:

— Това момиче не е за продан. То е моя съпруга.

Досега никой от хавайците и американците не се бе намесил в препирнята между двамата китайци, а както обикновено преводачите смятаха твърдо, че недоразуменията трябва да се решават вътре в китайската общност. Ето защо преводачът на пунти каза:

— Всичко това е много хубаво, но човекът отвън твърди, че е платил петдесет долара за момичето.

— Прав е — рече Мун Ки. — И аз ще му ги върна от моите пари.

Развърза сватбения си пояс, бръкна в кесията, извезана от неговата съпруга, и извади петдесет мексикански долара. За картоиграча Мун Ки да даде тези пари бе все едно да се раздели с част от безсмъртния си дух, тъй като бе възнамерявал да ги умножи многократно. Ала той ги подаде през оградата.

— Най-добре е всичко да се урежда помежду ни — прошепна служителят пунти, но собственикът на публичния дом започна да пищи, че е бил лишен от важна придобивка, при което Мун Ки скочи към оградата, промуши ръка и хвана за гърлото нервния дребен мъж.

— Ще те пребия! — извика той. — Дължах ти пари и като честен човек ти ги дадох.

— Какво става тук? — извика доктор Уипъл.

— Нищо — отговориха любезно китайските служители.

— Ей ти, там отвън! Защо се биеш?

— Аз не бия! — възкликна съдържателят на публичния дом, удивен как може някой да си помисли, че е въвлечен в някаква разправия.

— Какво име ти дадоха? — попита докторът Мун Ки. — Чакай да видя документите. А, да, Мун Ки. Чудесно име. Звучи по хавайски. Преводачо, кажи на този човек, че искам той и съпругата му да работят за мен. Попитай го може ли да готви.

— Можеш ли да готвиш? — обърна се преводачът към Мун Ки.

— Бях най-добрият готвач в най-добрия публичен дом в Макао — отговори комарджията.

„Не мисля, че американският мисионер би го разбрал“ — помисли преводачът и рече на Уипъл:

— Казва, че може.

— Обясни му, че ако работи на захарните плантации, ще получава по три долара на месец, а като готвач само два. На съпругата му ще давам по петдесет цента месечно. Но в това има много предимства.

— Какви? — попита Мун Ки.

— Ще научиш английски. Ще натрупаш опит. И ще живееш в града, така че ако по-късно решиш да отвориш свой магазин…

— Ще стана готвач — рече Мун Ки, защото, макар поясненията, дадени от Уипъл, да заслужаваха внимание, младият комарджия бързо прозря едно допълнително предимство, което бе по-важно от всички други, взети заедно: в града щеше да бъде по-близо до големите места за хазарт.

Поради тези причини Кий Мун Ки и неговата съпруга хакка Нюк Цин станаха домашни прислужници на доктор Джон Уипъл; и когато китайците вдигнаха багажа си — Мун Ки леката постелка, а Нюк Цин тежкото каче и кошницата — тя видя въжето, с което бе завързана в публичния дом „Пролетни нощи“, и то й напомни, че именно пъргавият, хитър мъж пред нея я бе спасил от подобна участ и че той със собствените си безценни късчета злато бе откупил свободата й. Затова, докато се влачеше подире му, превита под тежестта на товара, си мислеше: „Дано на този добър човек се родят сто синове“.

* * *

Опознат по-отблизо, Хонолулу от 1865 година съвсем не бе толкова обаятелен, колкото природата около него. Тъй като Хаваите не произвеждаха дървен материал и нямаха опитни каменоделци — зидари, за да обработват материала от каменоломните, къщите в града бяха съвсем паянтови и всяко парче дървен материал се използваше за практически, а не за естетически нужди. Ето защо сградите бяха ниски, безформени, набързо построени. В централната зона те бяха залепени една до друга и обикновено — небоядисани. Улиците бяха непавирани и много прашни и въпреки че някои от деловите улици имаха примитивни тротоари от гранитен баласт, доставен от Китай, в повечето пешеходни зони трябваше да се използват банкетите на пътищата. Градът обаче разполагаше с добра полиция и действаща противопожарна команда. Но съдейки по множеството следи, които показваха как пламъците са погълнали цели редове от слепени сгради, изглежда, тя се радваше на съвсем скромен успех.

Компаниите заемаха големи здания с пристройки, често направени от тухли, докарани от Англия, а магазините се разпростираха безразборно с множество щандове, подредени как да е. На ъгъла на Форт стрийт и Мърчънт стрийт беше най-големият универсален магазин в града на компанията „Джандърс и Уипъл“, който се намираше в ярко боядисана нова тухлена сграда, отличаваща се със зелените си железни кепенци. Но най-внушителната търговска сграда беше на отсрещния ъгъл: огромната кантора на корабната компания „Хоксуърт и Хейл“. Като сравняваше мръсния Хонолулу с великолепието на Кантон, където брегът бе обточен от внушителни каменни здания, зоркият Мун Ки бе истински разочарован от контраста.

В това време другите пунти от „Картаджиниън“ откриваха, че буйната тропическа зеленина на острова покрива само недостижимите планини, докато земята, която трябваше да обработват, е много по-гола и безплодна в сравнение с онази, дето бяха оставили в Китай. Това ги потискаше и те си мислеха: „Чичо Чун Фат ни излъга. Никой китаец не би могъл да натрупа богатство на този пуст остров“. Средно от сто полета, заобикалящи Хонолулу, най-малко деветдесет бяха пустинни, тъй като там никога не валеше. Огромните пространства на запад от града, които принадлежаха на фамилията Хоксуърт по наследство от последната представителка на рода Алии Нуи — Ноелани, бяха на практика жадуващи за вода земи без всякаква стойност. Но имаше разпръснати из острова малки долини, в които пенливи потоци напояваха полята, и именно там изпращаха китайците. Някои от тях произвеждаха ориз за процъфтяващия калифорнийски пазар. Други работеха в малки захарни плантации. Няколко късметлии бяха научени да яздят коне и станаха кравари в изгорели от сушата пасища, а мнозина почнаха да отглеждат зеленчуци; ала, макар и да се захванаха с новите си занятия, всеки от тях пазеше в паметта си вълнуващия спомен за хонолулските улици с плътно залепените сгради и прашни кантори и те до един си мислеха: „Трябва да се върна в Хонолулу. Там е животът“.

Възторгът, с който Хаваите първоначално посрещнаха китайците, бе в известна степен охладен от плашещия разказ на капитан Рейфър Хоксуърт за потушения с героизъм опит за бунт и вестниците бяха изпъстрени с предупреждения от страна на други мореплаватели, че Хонолулу се намира в голяма опасност и вероятността китайците да се вдигнат на въстание и всички бели да бъдат избити в леглата си от подло промъкнали се злодеи от Небесната империя не е за пренебрегване. Капитан Хоксуърт пожела да даде няколко интервюта за пресата, в които продължи да твърди, че единствено бързите му реакции още при първия опит за бунт са спасили неговия кораб, и оттогава той стана известен като неустрашимия капитан, потушил метежа на китайците.

Ето защо приятелите на доктор Уипъл бяха доста загрижени, когато той взе в дома си семейство Кий. На няколко пъти различни хора го спираха на улицата и му подхвърляха:

— Мислиш ли, Джон, че е разумно да подслониш в къщата си подобни престъпни типове?

— Не смятам, че са престъпници — отговаряше Уипъл.

— Дори след бунта?

— Какъв бунт? — винаги питаше сухо той.

— Онзи, дето капитан Хоксуърт е потушил на „Картаджиниън“.

Доктор Уипъл никога не опроверга историята на капитана, тъй като знаеше, че онова, което за един е бунт, за друг не е, а освен това в природата му беше да проявява великодушно снизхождение. Но често отбелязваше саркастично: „Дори на най-смелите мъже понякога им се привиждат призраци“. Беше доволен, че семейство Кий работи за него.

В деня на тяхното пристигане доктор Уипъл струпа багажа им в каруцата си, поведе бавно пеша двамата си слуги по Нууану стрийт към своя дом и макар да не говореше китайски, обясни на младата двойка структурата на града.

— Първата улица, която ще пресечем, е Куин. — И произнесе три пъти името. Спря, извади малка карта насред пепелака и ги накара да повтарят след него. Отначало не схванаха какво прави докторът, ето защо той нарисува умело един кораб, посочи назад към „Картаджиниън“ и те веднага го разбраха. Доктор Уипъл бе твърдо убеден, че само един малоумен не би могъл да бъде научен на всичко.

— Мъргънт стрийт, Кинг стрийт, Хоутел стрийт — обясняваше той.

После пое към ъгъла на Мъргънт стрийт и Форт стрийт, за да покаже на своите китайци магазина на „Джандърс и Уипъл“.

— Ето тук работя аз — рече той и неговите слуги останаха впечатлени, особено след като докторът взе няколко топа тъмен плат и ги подаде на Нюк Цин.

Най-сетне доктор Уипъл стигна до широката, в посока изток-запад, Беретания стрийт, наречена така в чест на Великобритания, и след като научи китайците как да произнасят това важно име, им показа, че се намират на ъгъла на Нууану стрийт и Беретания стрийт. После посочи солидната ограда от колове около огромно имение, отвори портата и рече:

— Това ще бъде вашият дом.

Те се усмихнаха — трима души, говорещи три различни езика, и китайците погледнаха благоговейно къщата на Уипъл. Разположена насред три акра земя, тя беше построена от коралови блокове и представляваше едноетажно здание, заобиколено от просторна веранда. От нея имаше достъп до всички стаи, които бяха тъмни и хладни. Кораловите основи на къщата бяха скрити от буйни растения, донесени неотдавна на Хаваите от капитана на един кораб на „Хоксуърт и Хейл“, с огромни разноцветни листа, лъскави в дъжд и слънце, така че голямата къща беше обгърната от тропическа красота.

Доктор Уипъл извика и на входната врата се показа неговата съпруга — дребна, побеляла жена от Нова Англия. Тя забърза през верандата и пресече поляната, протегнала ръце към китайците.

— Това е съпругата ми — представи я официално доктор Уипъл — а това са готвачът Мун Ки и прислужницата, госпожа Кий.

Всички се поклониха и госпожа Уипъл каза:

— Бих искала да ви разведа из вашия нов дом. — И им показа трапезарията на семейство Уипъл, разположена в задната част на голямата дървена къща, покритата пътека към външната кухня, където се приготвяха всички ястия, и друга пътека, водеща към малка дървена къща, която щеше да бъде тяхна. Тя отвори вратата и те видяха чистата стая, където бе забърсала сама праха тази сутрин. Докато стояха и разговаряха, без да знаят как, пристигна каруцата с багажа им, запаси от храна, съдове и постели.

— Това е за вас — рече топло госпожа Уипъл, хвана Нюк Цин за ръката и я поведе към вързопите.

Същия следобед една от жените от семейство Хюлет я попита:

— Аманда, как ще се научат твоите китайци да готвят, след като не разбират нито дума от това, което им говориш?

— Ще се научат — отвърна убедено Аманда, защото тя също споделяше възгледа на съпруга си, че всички човешки същества имат разум.

Така че през първите четири седмици от постъпването им на работа семейство Кий се обучаваха. Дребната Аманда Уипъл ставаше в пет и напътстваше Мун Ки как да готви по американски. Бе впечатлена както от пъргавия му ум, така и от ужасната му упоритост. Например през последните четири десетилетия за Аманда се бе превърнало в ритуал да приготвя всеки петък семейната мая и през първите два петъка Мун Ки гледаше как тя извършва тази основна дейност в американското готварско изкуство. Наблюдаваше я как стрива картофа в каменна делва на почти свещена възраст, добавя малко сол и много захар, след което налива вряла вода и оставя сместа да се охлади. После тя загребваше тържествено две супени лъжици мая, направена предния петък, и запасите се подновяваха. В течение на четиридесет и три години Аманда бе поддържала жив един вид мая и на това приписваше успеха си като готвачка. Ето защо беше ужасена, когато на третия петък от пристигането на Мун Ки влезе в кухнята, изпълнена с ритуален плам, за да намери каменната делва вече пълна с маята за следващата седмица.

Аманда се нахвърли разплакана на Мун Ки, който я слуша търпеливо няколко минути и след това подлудя. Разкрещя се, като мяташе плитка из кухнята, че всеки глупак може да се научи да приготвя мая за една седмица. Беше се държал любезно и се бе учил цели две, но сега вече искаше тя да напусне кухнята. Без да разбира нито дума от това, което казваше Мун Ки, Аманда продължи да се вайка за изгубената мая, така че той я сграбчи решително за раменете и я изхвърли на двора. В понеделник новата партида мая се оказа добра, както винаги, и тя се утеши философски: „Същият вид е, традицията е продължена от други ръце“. Изведнъж видя възрастната побеляла жена, в която се беше превърнала.

Освен това на Мун Ки му бе трудно да разбере защо американците ядат толкова много. Той би пропуснал съвсем съзнателно някои ястия, към които бе привикнал здравият апетит на белите хора. Един типичен обяд на Уипъл, сервиран по пладне в най-голямата жега, се състоеше от гъста рибена чорба, печено телешко с йоркширски пудинг, зеле, сварено в мазнина от свински бут и разбито на крем, вкусни дъвчащи бисквити, направени от таро и потопени в масло, пюре от картофи, захаросани сладки картофи, мариновано манго, салата от авокадо с много подправки, франзела с желе от гуава, бананов пай, много дебел и сладък, последван от кафе със сметана и пури. Ако имаше гости, се поднасяха още две зеленчукови блюда и френски коняк.

Китайците ядяха по-късно парено зеле без никаква мазнина, малко риба, сготвена със соев сос, купа ориз и неподсладен чай. Често се отбелязваше, че Хаваите трябва да приемат източния начин на хранене, защото, макар да работеха по-усилено от белите, китайците живееха по-дълго.

Щом престана да наблюдава приготвянето на храната, дребната Аманда Уипъл, вече над шестдесетгодишна, насочи вниманието си към Нюк Цин и научи усърдно работещото китайско момиче как да се грижи за една голяма къща. Особено наблегна на почистването на праха и тук срещна известна трудност, тъй като в Китай майката на Нюк Цин бе чакала подходяща поличба, за да се заеме с тази работа, а енергичната госпожа Уипъл искаше това да става всеки ден. Трябваше да се забърсват подовете, украсените с цветя порцеланови лампи, полилея, диванчето за двама от палисандрово дърво с безбройните му завъртулки, столът с форма на паун от Кантон и бамбуковите мебели, които никога не изглеждаха чисти. Най-големият кошмар за Нюк Цин бе огромната рибарска мрежа на стената в гостната стая, по която висяха раковини, гирлянди от цветя и други реликви. Всъщност едва ли в къщата на семейство Уипъл можеше да се намери дори педя място без някоя дрънкулка, чието главно предназначение бе да събира прах.

За разлика от нея домакинството на семейство Кий се състоеше от една маса, където стоеше родословната книга, лампа, която се палеше с кремък, свещ и бутилка вино. Също така имаше легло от въжета, над което висеше впечатляващият знак „Нека това легло те дари със сто синове!“.

Според споразумението, постигнато между Уипъл и неговите китайци, той плащаше на Мун Ки по два долара на месец, а съпругата му трябваше да получава петдесет цента. Но когато госпожа Уипъл видя колко старателно работи Нюк Цин от пет сутрин до девет вечер седем дни в седмицата, бе трогната и почна да дава на момичето цял долар на месец. От тази заплата от тридесет и шест американски долара годишно двамата китайци трябваше да се обличат, да плащат за раждането и образованието на децата си, да отделят за забавления и удоволствия и да пращат пари вкъщи на официалната съпруга в Китай. Те се справяха с всичко това, ала в известна степен проблемите им бяха улеснени от великодушието на семейство Уипъл. Неочакваните подаръци, които те им правеха от време на време, увеличаваха семейното богатство, а отпуснатият им един акър хубава земя, която Нюк Цин можеше да обработва за себе си, позволяваше на двойката да изкарва допълнително пари, защото младата китайка бе изкусен земеделец и скоро се появи из улиците на Хонолулу с бамбуков прът на раменете и две кошници с пресни плодове, окачени на двата му края. Тя продаваше стоката си най-вече сред китайците и трупаше постоянно увеличаващ се запас от американски десетцентови монети, австралийски шилинги и испански реали, тъй като Хаваите бяха възприели мъдрото решение да допускат в обращение всякакви пари.

Средствата на семейство Кий растяха и вследствие на едно умно начинание на съпруга. Всеки ден, веднага щом свършеше с приготвянето на закуската, той забързваше по Нууану стрийт към Чайнатаун с неговите сгушени една до друга безброй грозни невзрачни бараки, където рядко стъпваха бели хора. Крайната му цел бе бордей с особено лоша слава. Вътре седеше възрастен китаец с рядка бяла брада и четчица и книга в ръце, в която записваше направените облози. На стената зад него висеше рисунка на човешка фигура в ярки цветове с отбелязани двадесет и осем части на тялото: нос, глезен, коляно, лакът и тъй нататък. При играта, завладяла изцяло въображението на Мун Ки, се правеше облог коя от тези думи ще се появи от запечатаната капсула на масата пред посредника, захлупена със стъклена чаша. Повечето китайци на Хаваите участваха в играта, като вероятността за печалба беше тридесет към едно и даваше добър шанс на комарджиите, с изключение на случаите, когато имаше твърде много победители и тя се намаляваше пропорционално; банката никога не губеше. Все пак изгледите за успех бяха примамливи и всеки ден, щом се събудеха, семействата се питаха един друг: „Сънува ли лакът тази нощ?“. Също така внимаваха и отбелязваха всяка внезапна болка или злополука, засегнала някоя част от тялото. Но най-често сънищата носеха добри печалби и беше странно как сънуваното от Мун Ки неизменно го насочваше към щастливата дума.

— Отново ли идваш с печелившата дума? — питаше кисело собственикът на игралния дом.

— Днес би трябвало да е брадичка — уверяваше го Мун Ки. — Събудих се миналата нощ от силен сърбеж по брадичката и сега направо виждам през чашата думата, написана на хартията.

— Какъв облог ще направиш?

— Двайсет цента.

Лицето на собственика издаде неудоволствието му, докато записваше облога с четчица в книгата.

— Умен човек си ти, Мун Ки — измърмори той. — Защо не ми станеш съдружник?

— Аз съм готвач — отвърна Мун Ки. — По-добре е да печеля от теб, отколкото да работя за теб.

— Това, което имам предвид — продължи старият комарджия — е да събираш облозите в другия край на града и да ги носиш тук около десет часа всяка сутрин.

— Тогава няма да мога да се обзалагам, нали? — попита Мун Ки.

— Да, защото ще бъдеш посредник.

Часовникът на една от кулите край брега удари единадесет и от уличките на Чайнатаун заприиждаха хора. Възбудата ставаше все по-голяма. Собственикът вдигна тържествено чашата и откри капсулата. За да се избегне бързата замяна с дума, за която никой не е направил облог този ден — номер, често опитван в миналото, избраха случаен човек; той отвори капсулата под зоркото наблюдение на всички останали и извика: „Брадичка“. Мун Ки подскочи от радост и изкрещя:

— Направих облог от двайсет цента, защото, когато се събудих, ме сърбеше брадичката.

Заразправя на всички точно в колко часа се бе събудил и какво бе мислил в този благосклонен момент. С двете десетцентови монети и съня си той бе спечелил две месечни заплати.

Вече се бе наканил да си тръгва, когато старият собственик го хвана за ръката.

— Трябва да дойдеш при мен — рече му. — Днес получи доста пари, но аз го правя всеки ден.

— Наистина ли? — попита Мун Ки.

— Всеки ден. Ако спечелят твърде много хора, режа от възнаграждението им. Изпращам стотици долари в Китай.

— Ще мога ли и аз? — попита младият комарджия.

— С лекота. Ако работиш с мен.

Ето как кухненската постройка в мисионерския дом на ъгъла на Нууану стрийт и Беретания стрийт стана един от главните пунктове за играта на думи чифа. Мун Ки имаше винаги в наличност от ярките рисунки, показващи двадесет и осемте части на човешкото тяло, които можеше да бъдат назовавани. За всеки облог получаваше шест процента от банката и петнадесет от сумата, полагаща се на късметлиите с печелившите облози. И стана един от най-добрите посредници на чифа, защото беше изключително честен и с работодателя, и с клиентите си — нещо, което вече бе доказал, когато плати на човека от публичния дом пълната цена за Нюк Цин. Основните му приходи обаче идваха от щастливото му хрумване да отпечата рисунката за чифа на хавайски и така да привлече десетки местни комарджии. На тях им беше приятно да имат вземане-даване с него и купуваха толкова много билети, че скоро се наложи да бъде въведено и второ теглене в четири. С парите, които натрупваше, Мун Ки се изплъзваше от имението два или три следобеда седмично, за да се включи в дивите игри на фантан и маджонг, които вървяха непрекъснато в Чайнатаун. Той беше яростен противник и запасите му от десетцентови монети, реали и шилинги растяха постоянно.

Единственото противоречие между семействата Кий и Уипъл се получи, когато стана явно, че Нюк Цин ще има бебе. Тя бе крила този факт няколко месеца под широката си блуза, но щом госпожа Уипъл разбра, й рече:

— Не бива да вършите повече домакинска работа, госпожо Кий. Почивайте си.

Ала още същия следобед видя китайката да се влачи по Нууану стрийт с двете огромни кошници, пълни със зеленчуци, окачени на бамбуковия прът. Аманда спря каретата и слезе. Нареди на прислужницата да свали товара и да изчака да дойде Мун Ки, за да го вземе. Когато пристигна обаче, готвачът бе удивен от създалото се положение.

— Да се носи бамбуков прът е най-полезното нещо за една бременна — рече той. — Подготвя я за раждането.

Същата нощ доктор Уипъл посети китайското семейство.

— Ще уредя всичко за раждането на бебето — каза докторът.

И остана смутен, когато Мун Ки му обясни с оскъдния си запас от английски думи, които бе успял да понаучи:

— Няма нужда доктор. Аз помогна за бебе.

Темата беше трудна за обсъждане, тъй като никой от двамата не владееше езика на другия. Но все пак доктор Уипъл остана със смътното впечатление, че Мун Ки му възразява.

— В Китай съпругът винаги изражда бебетата. Че кой друг?

— Мисля, че е най-добре да потърся преводач — прекъсна го обърканият лекар.

Отиде и доведе учения, който служеше като неофициален китайски консул.

— Страхувам се, че прислужникът ми възнамерява да помогне сам при раждането на детето си — обясни му доктор Уипъл.

— А защо не? — попита консулът.

— Но това е нелепо! Аз съм лекар и съм тук, на тяхно разположение. Ще го направя безплатно — увери той учения, опасявайки се, че може би въпросът опира до парите.

Консулът обясни търпеливо думите му на Мун Ки, който бе изпълнен с благоговение от присъствието на такова официално лице и искаше да избегне всякакви неприятности.

— Съпругата ми и аз не се нуждаем от лекар — отвърна тихо той.

— Кажете му, че няма да плаща — намеси се Уипъл, но бе прекъснат от консула.

— Ако този човек беше в Китай — обясни ученият, след като изслуша Мун Ки — и беше бременна другата му съпруга, той щеше да помогне и на нея.

— Каква друга съпруга? — попита озадачен Уипъл.

— Тази му съпруга тук е номер две. Истинската е в дома му при неговите роднини в Китай.

— Да не искате да кажете… — започна Уипъл със запъване, но отново бе прекъснат от консула.

— Мун Ки твърди, че неговият чичо Чун Фат има три съпруги в Китай, две в Калифорния и една в Невада.

— Има ли и деца? — попита докторът.

Последва обсъждане на въпроса и Мун Ки съобщи:

— Седем в Китай, четири в Калифорния и две в Невада.

— И чичо му е помагал при раждането на всичките си тринайсет синове? — изсмя се Уипъл. — Защото съм сигурен, че те до едно са били момчета.

— Разбира се — отвърна невъзмутимо консулът.

— Кое се разбира — че е помагал при раждането им, или че са били момчета?

Това обърка консула.

— Може би ще е най-добре да почнем отначало — предложи той.

На доктор Уипъл обаче вече му бе дошло много.

— Постъпете като чичо си — рече троснато, сочейки към Мун Ки. — Изглежда, че има по-голям опит от мене. — И си тръгна.

Мун Ки изроди съвсем сам чудесно момченце, но всички от бялата общност бяха скандализирани от това, че е възможно китайците да спазват подобен варварски обичай.

— Само като си помисли човек — възмущаваше се едно от момичетата Хюлет — че през цялото време при тях се е намирал един от най-добрите лекари на Хаваите! Наистина китайците не може да са хора.

И за всички фактът, че е възможно един човек да упорства да помага сам на собствената си съпруга при раждането, след като има на разположение квалифицираната помощ на истински лекар, бе доказателство, че китайците са нецивилизовани.

Уипълови бяха отново потресени, когато попитаха как ще бъде наречено здравичкото бузесто момченце.

— Още не са ни казали — отвърна Мун Ки.

— Как така?! — възкликна доктор Уипъл.

Мун Ки обясни нещо за поемата, която още не била отнесена в магазина, за да се разбере какво трябва да бъде името.

Доктор Уипъл понечи да попита „Каква поема?“, но почувства, че е по-добре да не го прави. Няколко дни по-късно обаче Мун Ки помоли госпожа Уипъл да му разреши да излезе със съпругата си за няколко часа.

— Трябва да занесем поемата в магазина, за да разберем какво е името на бебето — обясни той, когато тя го попита за причината.

Госпожа Уипъл повика съпруга си.

— Ти беше прав, Джон — каза му тя. — Семейство Кий се кани да занесе поемата в магазина, за да бъде наречено детето им.

— Бих желал да видя как става това — рече доктор Уипъл, тъй като се интересуваше от подобни неща.

Мун Ки заяви, че за него би било чест такъв изтъкнат човек да присъства при именуването на първия му син.

— Може ли да видя поемата? — попита Уипъл, преди да тръгнат към магазина.

Китаецът извади от безценната родословна книга една картичка с поемата, от която произтичаха всички имена във великото семейство Кий. Бе от скъп материал, приличащ на пергамент с жилки като мрамор, изписани на ръка четиринадесет китайски йероглифа, подредени вертикално в две колони.

— Какво е съдържанието й? — попита Уипъл, чието любопитство на учен бе събудено, но Мун Ки не можа да обясни.

Китайският магазин, към който тръгнаха, бе на ъгъла на Нууану стрийт и Мъргънт стрийт и бе известен просто като пунти-магазина, тъй като в него се говореше на този език и там имаше в наличност някои деликатеси, обичани от пунти. Собственикът му — важен човек в Хонолулу, видя в лицето на доктор Уипъл свой колега в търговията и му предложи тържествено стол.

— Каква е тази поема, за която говори готвачът ми? — попита Уипъл.

— Не питайте мен. Него! Него — отвърна китаецът.

И посочи към учения, който поддържаше нещо като кабинет в единия ъгъл на магазина, където пишеше писма на китайски и английски за своите клиенти пунти. Той пое важно поемата и рече:

— Тя принадлежи на рода Кий. От нея членовете му получават имената си.

— Какво е съдържанието й?

— Това е без значение. В тази тук пише:

Пролетта шества по континентите;

земната благодат идва на твоя праг.

Небесата отмериха още една година;

и човекът остаря.

— Какво общо има това с имената? — недоумяваше Уипъл.

— Отговорът е много сложен и много китайски — отвърна ученият. — Но ние се гордеем с нашата система. Вероятно тя е най-разумната в света.

— Можете ли да я обясните? — попита Уипъл и се приведе напред на стола си.

— В Китай имаме съвсем малък брой фамилни имена. В някои области те са по-малко от сто. Всички са едносрични и лесни за запомняне. Лум, Чун, Йип, Уон. Обаче нямаме собствени имена, като Том или Боб.

— Нямате собствени имена? — учуди се Уипъл.

— Изобщо. Вземаме фамилното име, в случая Кий, и към него прибавяме две обикновени думи. Те могат да бъдат всякакви, но, взети заедно, трябва да означават нещо. Да предположим, че баща ми е бил Кий и е смятал, че аз ще бъда първият от поредица учени. Той е можел да ме нарече Кий Чун Фей — Кий Пролетна Слава. Подобно име търсим за момчето на вашия готвач.

— Къде е тук мястото на поемата? — настоя Уипъл.

— От поемата получаваме задължителното второ име. Всички мъже от първото поколение трябва да бъдат наречени Чун — Пролет, според първата дума от поемата. Техните потомци от второто поколение ще носят името Мун — Шестващи. А на децата от третото поколение, като момчето, за което днес става въпрос, ще се даде името Чоу, Континент, третата дума от поемата. Няма как да се заобиколи това правило и ползата от него е следната. Ако вашият готвач Кий Мун Ки срещне непознат на име Кий Мун Тон, те ще разберат веднага, че са от едно и също поколение и може би са братовчеди.

— Звучи разумно — призна докторът.

— Така че именуването на сина на този човек трябва да започне с Кий, както е според поемата.

— Тогава защо той просто не прибави каквото и да е трето име, което му харесва?

— О! — оживи се писарят. — Ето къде е проблемът! Изборът на това трето име може да се повери само на някой учен, защото от него зависи изцяло щастието на детето. Ще попитам Мун Ки кой му е дал третото име. — Последва изключително енергично разискване на китайски, след което писарят обяви тържествуващо: — Родителите му извикали учен свещенослужител от Кантон. Човекът прекарал три дни в размишления какво да бъде името. Той се съветвал с оракули и хороскопи и накрая било избрано подходящото име. Разбирате ли, името на един човек може да даде отражение върху целия му живот.

— И затова китайците на Хаваите се съветват с вас, защото вие сте учен? — попита Уипъл.

— Уви, има хора, които се отнасят с такова пренебрежение към това, че дори не знаят фамилните си поеми и не ги е грижа как наричат синовете си. Но Мун Ки произхожда от достолепно семейство, почитащо традициите. То се е погрижило той да вземе със себе си фамилната поема.

Ученият престана да обръща внимание на доктора и започна дълъг разговор с Мун Ки. След петнадесет или двадесет минути обясни на Уипъл.

— Разпитвах Мун Ки какви надежди има за сина си, тъй като това е важно за избора на име.

Обсъждането продължи още известно време и лека-полека ученият извади лист хартия и китайска четчица и след около час, погълнат от размишления над името, съобщи на Уипъл:

— Почваме да стесняваме кръга. Опитваме се да намерим дума, която да хармонира с Кий и Чоу и същевременно да придава достойнство и смисъл на цялото име. Тя трябва да звучи хубаво, да изглежда добре, когато се напише, да има свое значение и да се съчетава с втората дума в името. Освен това е нужно да изразява надеждите на бащата по отношение на неговия син, така че ще ме извините, но трябва да се съсредоточа и да предложа няколко възможности.

Той започна да драска с четчицата различни китайски йероглифи, някои от които отхвърли като прекалено женствени за един силен син като този на Мун Ки, а други — защото можеха да бъдат разчетени и по начин, който би могъл да бъде оскърбителен. Понякога самият Мун Ки отказваше да приеме някое име и постепенно ученият стигна до няколко варианта. Най-сетне той съобщи тържествуващо името на момчето:

— Кий Чоу Чук — Кий, който Управлява Центъра на Континента. Не е ли това едно великолепно име?

Доктор Уипъл кимна, след което ученият разтвори родословната книга на Мун Ки и вписа на съответната страница прекрасното ново име, изпълнено с родителски надежди. Огледа красивите йероглифи с очевидно удоволствие и рече на Уипъл:

— Това е име, което изглежда добре от всички страни. За такова име казваме, че вещае добро.

Взе лист хартия и попита Мун Ки:

— Кое е твоето село? — И щом готвачът отговори, писарят адресира с няколко бързи движения писмото, с което уведомяваше възрастните: че Кий Мун Ки съобщава покорно, че има син, чието име е Кий Чоу Чук, и то трябва да се впише в родовата книга на предците. Семейството е продължено. В далечните Хаваи има един от рода Кий, който уважава своите предшественици и щом му дойде времето, ще започне да изпраща пари вкъщи и накрая ще се върне в селото, защото за него е немислимо да живее някъде другаде.

И тогава, когато Кий Мун Ки и Нюк Цин си тръгнаха, ученият направи драматичен жест, променил цялата история на фамилията Кий в Хаваите.

— Спрете! — Разкъса с бавни, величави движения писмото до Долното селище и разпиля парчетата по пода. Приближи Мун Ки като в транс, взе родословната книга и плисна черно мастило върху вещаещото добро име, току-що съставено от него. После обясни с тих глас:

— Понякога е досущ светкавица в гореща нощ. След като си обмислял някое име часове наред, ти се явява видение какво може да стане от това дете и всички предишни имена, над които си разсъждавал, изчезват, защото в съзнанието ти се е появило ново, като че ли изсечено с длето.

— Имате ли подобно име за момчето на Мун Ки? — попита почтително Уипъл.

— Да! — отговори ученият и със замах написа с четчицата пламенното име: Кий А Чоу. Произнесе го с глас, изпълнен с благоговение от неговото великолепие.

— Мислех, че трябва да е Кий Чоу А — каза доктор Уипъл.

— Така е! — съгласи се ученият. — Понякога обаче правилата следва да се нарушат и със сигурност името на това дете е Кий А Чоу.

Ученият подаде новото име на Мун Ки и обясни на пунти:

— Като излизаше от магазина, изведнъж ми се яви видение за твоя живот. Семейството ти е предприемчиво и ти ще стигнеш далече. Ще имаш много синове и огромна смелост. Светът е твой, Мун Ки, и името на първородния ти син трябва да изразява този факт. Затова ще го наречем Кий А Чоу, Кий, който Владее Континента Азия. И следващите ти синове ще бъдат Европа, Африка, Америка и Австралия. Защото ти си бащата на континентите.

Мун Ки се усмихна леко снизходително, но думите бяха сладки за ушите му. Винаги се бе смятал за по-специален, за човек, избран от боговете, и беше приятно да чуе как ученият потвърждава този факт. Като побутна настоятелно Нюк Цин, той се накани да излезе от магазина, но ученият ги спря отново, сочейки повелително Нюк Цин, и извика:

— А нейното име ще бъде Майка на Ю Чоу, тъй като тя трябва да бъде майката на континентите.

Тези пророчески думи предизвикаха объркване и се наложи Мун Ки да обясни на пунти:

— Тя не е моя съпруга. Истинската ми съпруга е момиче от рода Кунг и живее в Китай. Тази е само…

Ученият скръсти ръце, загледан в Нюк Цин, и отвърна на пунти:

— Е, така е в Китай. Може би дори е по-добре, като се има предвид, че тя е хакка. — Сви рамене и се отправи към писалището си, но поспря и добави: — Нека бъде известна като Лелята на Ю Чоу.

Мун Ки кимна и каза на съпругата си какво е новото й име.

Доктор Уипъл бе объркан от тази размяна на реплики, които не разбираше, но прецени, че разискваният въпрос е важен. И от начина, по който стоеше Нюк Цин, от кръвта, заляла бузите и стигнала до ушите й, предположи, че говорят за нея, ала никой не обясни казаното. Накрая Мун Ки се поклони, също и Лелята на Ю Чоу. Взеха поемата и книгата с имената и щом ги подаде на Нюк Цин, за да ги носи тя, той докосна ръката й и рече гордо:

— Ще имаме много синове.

За важната си роля при именуването на първородния син на семейство Кий ученият получи такса от шестдесет цента и за Мун Ки тя беше оправдана, тъй като на детето му бе даден добър старт в живота; но доктор Уипъл, дълбоко загрижен по това време за заниманията, на които се бяха отдали неговите собствени деца и внуци на Хаваите, бе още повече впечатлен от станалото. Той го прие като символ на една от силните страни на китайците: „Те съществуват в йерархията на поколенията. Имената им казват към какъв род принадлежат и им напомнят какви надежди хранят техните родители за бъдещето им. Китаецът живее в определена, и то добра система. Няма значение къде отива, името му е записано в родовата книга в неговото село и там е домът му. Ние, американците, отиваме където пожелаем. Нямаме нито име, нито дом, нито надежден адрес. Бих искал да науча повече за китайците“.

И така, макар тогава да беше шестдесет и седем годишен и твърде зает с ред важни неща, Джон Уипъл започна последната си научна работа: изследване на китайците, които бе довел на Хаваите. Много от нещата за тези първи представители на Изтока — непознати, потайни хора, доведени, за да работят на захарните полета — знаем от написаното от него. Именно Уипъл хвърли сянката на страха и сепна захарните плантатори, като публикува статия в хонолулския „Мейл“: „Заблуждение е да продължаваме да вярваме, че тези интелигентни, пестеливи и трудолюбиви хора ще се задоволяват дълго време да работят на плантациите. Естествената им съдба е да бъдат счетоводители и занаятчии в градовете ни. Те могат да са отлични учители и предполагам, че някои от тях ще станат банкери и предприемачи от голям мащаб. Веднага щом изпълнят договорите си, те се стичат към градовете ни и отварят магазини. Все повече и повече търговията в провинцията ще минава в работливите им ръце. Ето защо се налага да се огледаме и намерим други работници, които да се грижат за тръстиковите ни полета; защото китайците няма да останат в положението на слуги. Ще се научат да четат и пишат и ще поискат да участват в управлението на островите.

Може би има хора, които подценяват или осъждат подобно развитие, но що се отнася до мен, аз го одобрявам. Хаваите ще станат по-силна общност, когато започнем да използваме нашите китайци докрай, и тъй като самият аз никога не бих се задоволил да бъда прост работник на полето и да върша едно и също ден след ден, изпитвам задоволство да видя други, които също като мен са непоколебими в решението си да се усъвършенстват. В един момент, докато се занимавах с превозването на китайци на тези острови, вярвах, че когато договорите им изтекат, те ще се върнат в страната си. Сега съм убеден, че няма да стане така. Те вече са част от Хаваите и ние трябва да ги насърчаваме да продължат по нашите стъпки. Нека се образоват. Да развият нови производства. Да станат наши приятели и съграждани. Защото чрез тях ще се възроди загиващата хавайска раса“.

Реакцията на Хонолулу бе проста и изпълнена с драматизъм: „Да се линчува кучият син!“.

Капитан Рейфър Хоксуърт вилнееше: „Ние доведохме проклетите китайци тук с изричната уговорка, че след пет години работа на захарните полета ще се върнат вкъщи. Мили Боже! Уипъл иска те да останат! Това е нечувано!“.

Синът на капитан Джандърс, сега партньор на доктор Уипъл в „Джандърс и Уипъл“, заяви: „Старецът сигурно се е побъркал! Господи, един от най-големите ни проблеми е, че веднага щом им се удаде тази възможност, китайците ни напускат и отварят магазини в Хонолулу. Мога да ви заведа на Нууану стрийт и да ви покажа половин дузина магазини на хора, които в този момент би трябвало да работят за мен и да отглеждат тръстика“.

Но най-много разяри Хаваите лукавият начин, по който китайците без свои жени крадяха хавайки, женеха се за тях и създаваха деца. Въпреки факта, че бебетата бяха едни от най-красивите, раждали се някога на островите, изключително интелигентни и здрави, бялата общност бе възмутена и прокара закони, за да се преустановят тези престъпни женитби. Един указ забраняваше на китайци да се женят за хавайски момичета, освен ако не станат членове на Християнската църква. Бързината, с която китайците учеха катехизиса, бе смайваща и те си предаваха един другиму отговорите на трудните въпроси, така че не беше нещо необичайно първите думи, произнесени от някой китаец на развален английски, да бъдат пълният текст на Никейското Верую, плюс обясненията на Триединството, Непорочното зачатие и Калвиновото учение за предопределението. Един пастор, след като изпитал няколко такива „ученици“, казал на свой приятел калвинист:

— Чух със собствените си уши как тези хора отговарят вярно на всички важни въпроси и накрая се изкушавах да попитам: „Какво означава всичко това“. Никога обаче не съм дръзвал да задам този страшен въпрос дори на бостънските си приятели, така че се въздържах и тоя път.

Всъщност китайците ставаха добри християни, и то без каквито и да било задръжки. Те бяха твърдо решени да имат жени и преминаването в новата вяра им се струваше съвсем нищожна цена, която трябваше да заплатят. Щастливците, взели за съпруги хавайски момичета със земя и натрупали голямо богатство от обработването й, създадоха здрави християнски семейства и поддържаха огромните църкви, построени от други китайци; но когато им се родеше внук, тези разумни мъже отиваха тихо в пунти-магазина и си тръгваха оттам с подходящо китайско име за момчето, после го изпращаха в селото, където то се вписваше в родовата книга в залата на предците.

Що се отнася до хавайските жени, те предпочитаха китайските съпрузи пред всички останали, защото на островите нямаше други мъже, които да обичат повече жените и децата си от китайците, и не беше нещо необичайно някой слаб, мърляв китаец, работил цял ден като роб на доковете на „Хоксуърт и Хейл“, да се прибере вкъщи, където огромната му и дебела хавайска жена ще гледа, без да се помръдне, как той пере, къпе децата и готви вечерята. Китайският съпруг носи подаръци и отделя време, за да обучава синовете си. Той забелязва, че дъщерите му са накичени с панделки, и в неделя води цялата си челяд на църква. На островите бе общопризнато, че най-доброто, което би могло да се случи на едно хавайско момиче, е да хване китаец за съпруг. Защото тогава единственото, което й се налагаше да върши, бе да се смее, да носи най-фин брокат и да отглежда деца.

Имаше обаче една тайна причина, поради която хавайците разрешаваха браковете с китайци: те виждаха с очите си, че китайско-хавайските деца са изключителни човешки същества. Когато първите такива момичета започнаха да съзряват, Хонолулу бе поразен от красотата им. Те имаха дълги черни коси, с леко загатната вълна по дължината им, мургава кожа, очи, които излъчваха мистериозен огън, и равни зъби. Бяха по-високи от китайските си бащи, много по-слаби от огромните си майки и съчетаваха практичността на китайците с веселата пламенност на хавайците. Бяха нещо невероятно, славата на островите; и всъщност всички писатели от Америка и Англия, взели участие в разпространението на живата легенда за красивите хавайски момичета, имаха предвид някои от тези първи китайско-хавайски шедьоври.

Момчетата бяха многообещаващи в друго отношение. Схващаха бързо, бяха добри в игрите, много добри в деловата дейност и най-добри в политиката. Привличаха с безсрамен чар гласове за техните кандидати, бяха надарени с остроумие и притежаваха вродена честност, която обществото постепенно започна да цени. Така че хавайците, които бяха изчезваща раса — четиристотин хиляди през 1778 година и четиридесет и четири хиляди през 1878-а, изведнъж получиха жизнена сила от представителите на Изтока и започнаха да се умножават посредством китайско-хавайските бракове, докато по-късно жителите с частичен хавайски произход станаха най-бързо разрастващата се съставна част на островите.

Капитан Рейфър Хоксуърт, като наблюдаваше началото на това чудо, изрази със следните думи мнението на всичките си приятели от бялата раса, с изключение на доктор Уипъл: „Всеки китаец, който напусне плантациите, за да стане амбулантен търговец, трябва да бъде незабавно депортиран, а онзи, който докосне хавайско момиче — обесен“.

В хонолулския „Мейл“ представителите на рода Хюлет изказаха по-умерено схващане: „Хаваите са съсипани. Китайците бягат от плантациите. Кой тогава ще отглежда захарната тръстика?“.

Доктор Уипъл, получил само обиди след последното си публично писание относно китайците, довери последващите си мисли на своя дневник: „През 1824-та видях за първи път на остров Оаху как дребната шарка върлува из едно хавайско село, оставяйки след себе си осемдесет процента мъртъвци. Скоро след това събитие започнах да разсъждавам какво да направим, за да влеем нов живот в тази обичлива раса, която бях започнал да харесвам толкова много. Прозрях, че само вкарването на нова, силна кръв би могло да предотврати унищожението на тези чудесни хора. Бях решил съвсем погрешно, че по-силните полинезийци от юга ще постигнат подобен обрат, но ние доведохме такива полинезийци и нищо не се случи. По-късно бях убеден, че навярно японците са подходящи, ала не успяхме да подсигурим представители на този народ. И ето, пристигнаха китайците и изиграха точно такава роля, каквато бях предрекъл. Изпитвам гордост от своето участие в спасението на една раса. Сега настроенията са срещу мен по този въпрос и аз запазвам мнението си за себе си, но съм уверен, че присъдата на бъдещето ще е на моя страна. Най-доброто, което съм направил за Хаваите, е, че доведох китайците“.

Докато той пишеше в осветения от лампата кабинет, в малката къща наблизо Мун Ки и съпругата му зачеваха следващия си син, Континента Европа.

Нюк Цин и съпругът й бяха живели на Хаваите около година, когато цялата китайска общност бе възбудена от новините, стигащи до Хонолулу от остров Мауи, където много китайци работеха на плантациите. Ето какво се беше случило, доколкото можаха да разберат: привечер, в края на горещ ден, в един от временните китайски храмове, издигнат там за нуждите на работниците, влязъл, накуцвайки, възрастен свещеник с бастун и разрушил мястото за поклонение. Жената, случила се в храма по това време, разказваше: „Дребният мъж удряше всичко с бастуна си, събори статуята на Куан Йин, съдра златистите украси и се разкрещя на всички, които бяхме вътре. След като отказа да напусне храма, макар че той беше наш и бе построен с наши, а не техни усилия, силният му гняв се насочи към нас и започна да ни удря с бастуна, като през цялото време крещеше. Но понеже бе възрастен човек, не ни беше трудно да избягваме ударите“.

Китайците приеха случилото се като още едно доказателство за тежкия им живот в плантациите и неочакваното нападение на стареца породи голямо възмущение. Всички те — и пунти, и хакка, питаха: „Нима белите хора не уважават боговете?“. И пропастта между китайците и представителите на бялата раса се увеличи.

За белите хора станалото в будисткия храм бе нежелано произшествие и плантаторите както от Мауи, така и от другите острови събраха бързо малки суми пари, които предадоха на засегнатите китайци, за да отстранят част от щетите от нападението. Доктор Уипъл, като говорител на плантаторите, отиде лично до Мауи, за да смекчи гнева на работниците, и след известен период, изпълнен с напрежение, бяха постигнати отново приемливо добри отношения. Всички бели, наели китайци, положиха специални старания, за да уверят чужденците, че могат да тачат онези богове, които желаят. Така в средата на шестдесетте години на XIX век на островите бе установена истинска верска свобода: конгрегационалисти, католици, членове на епископалната църква, мормони, будисти и конфуцианци изповядваха религиите си в относителна хармония.

Когато спокойствието сред китайците бе възстановено, белите плантатори се заеха с проблема, който представляваше престарелият Абнър Хейл. По-младите потомци на старите семейства, мъже като тези от рода Хюлет, Уипъл или Хоксуърт, се събраха в Хонолулу, за да решат какво да правят със стареца.

— Като нахлу с виковете „Отвратително! Подкупност!“, онзи жалък фанатик едва не разруши всичко, което бяхме постигнали по отношение на китайците — започна съвсем искрено един представител на рода Хюлет. — Длъжни сме да накараме дъртия глупак да се държи както трябва.

— Доколкото разбирам, преди години е направил същото и по отношение на хавайците — обясни Бромли Хоксуърт. — Една прекрасна нощ, когато майка ми се омъжвала за брат си, той се втурнал насред тържеството и заудрял с бастуна си, разрушавайки идоли и създавайки бъркотия. Старецът все още мисли, че се бори срещу старите хавайски божества.

— Някой трябва да му обясни, че нещата са се променили — настоя едно от момчетата на Уипъл. — Да разбиваш хавайски идоли, когато това не носи вреда, е едно, но да унищожаваш статуи на Буда, след като се стараем китайските ни помощници да се чувстват доволни, е съвсем друго.

Мъжете се обърнаха към Дейвид Хейл с въпроса:

— Можеш ли да поговориш с него, Дейв?

— Бих предпочел да не го правя — опита се да се изплъзне будният младеж. — Никога не съм се разбирал с татко.

— Трябва да го махнем от Мауи — предложи Бром Хоксуърт. — Така е, той не бива да стои там съвсем сам. Меси се в моряшкия параклис и обърка нещата с китайците. Наистина е цяла напаст и, Дейв, аз съм съгласен с останалите — трябва да поговориш с него. Убеди го, че е добре да се премести в някоя малка къща тук, в Хонолулу… където ще ни е под око.

— Опитах. Михей също. Старецът просто не желае да изслуша нито едно предложение, ако е свързано с напускане на Мауи. Щом някой повдигне този въпрос, той отвръща упорито: „Тук са моята църква и моите гробове“. И толкова.

— Чии гробове? — попита Бром Хоксуърт.

— На майка ми, твоята баба — отговори екзалтирано по-младият Хейл. — Прави се на градинар, ревностно ги поддържа и от време на време настоява да се молим в старата каменна църква, построена от него. Но съм сигурен, че пасторът ще се зарадва безкрайно, ако го види да напуска Мауи.

— Да погледнем честно на положението — започна едно от момчетата от семейство Уипъл. — Фактът, че е оставен сам на Мауи, всъщност хвърля отражение върху всички ни. Изглежда, като че ли сме го зарязали… не го искаме, защото не е съвсем наред с разсъдъка. Е, за мен е ясно, че това не е истина. Знам със сигурност, че баща ми предложи на преподобния Хейл да живее с него, също и майка ти, Бром. И, разбира се, на всички ни е известно, че Михей и Дейвид го каниха да се премести при тях. Така че съвестта ни е чиста. Ала все пак към нас се отправят доста укори, задето сме му позволили да остане в малката мръсна къща.

— И ако продължи да се набърква в отношенията ни с китайците — изтъкна младият Хоксуърт — ще се наложи наистина да го махнем оттам.

Така че групата предложи да бъде изпратен още веднъж доктор Уипъл в Лахайна, за да обсъди въпроса с Абнър. Спретнатият беловлас ръководител на „Джандърс и Уипъл“ се качи на борда на „Килауеа“ и пое през бурния канал към Мауи. Едва бе стъпил на кея, когато съзря своя грохнал стар приятел как си пробива път през тълпата и спира един моряк от ферибота.

— Да си чул нещо за малко момиче на име Илики? — попита плачливо той.

— Не, сър — отговори търпеливият моряк, на когото този въпрос се задаваше при всяко пристигане на „Килауеа“.

Старият човек поклати тъжно глава, обърна се и пое към дома си. Доктор Уипъл извика: „Абнър!“, куцият мисионер спря, обърна се и го изгледа. Първоначално не бе съвсем сигурен кой е слабият, изправен мъж с черен костюм, после мозъкът му се избистри мигновено.

— Джон — рече меко той, все още нежелаещ да назове отстъпника с предишната титла „братко“.

— Дойдох, за да поговоря с теб — обясни внимателно Уипъл.

— Дошъл си, за да ме укориш, задето разбих езическия храм — отвърна свадливо Абнър. — Не си хаби думите. Ако окървавените жертвени скали на хавайците бяха зло, което заслужаваше да бъде разрушено, то и натруфените храмове в червено и златисто на Буда заслужават същото.

— Хайде да отидем в нашата кантора — предложи Уипъл.

— По-рано разговаряхме тук, Джон, и това място все още ме устройва. — Седна под дърветата на дънер от кокосова палма, така че да може да наблюдава пътищата. — Вече рядко идват китоловни кораби — продължи замислено той. — Но виждаш ли скелета на онзи кораб ето там, върху рифа? „Тетис“. Колко отдавна беше, когато се качихме на този изключителен съд, Джон! Ти и Аманда, аз и Джеруша. По-късно той стана собственост на Малама. Сега ръждясва на скалите, като теб и мен.

— Точно затова исках да те видя, Абнър — рече тихо доктор Уипъл. — Всички твои приятели, и в частност аз, желаем да напуснеш Лахайна и да дойдеш при нас в Хонолулу. Ръждясваш върху рифа, братко Абнър, искаме да те вземем у дома.

— Никога не бих оставил Лахайна — отвърна упорито старият човек. — Тук е Джеруша, Малама също, и не мога да ги изоставя. Тук е моята църква и всички хора, които съм вкарал в Христовата вяра. Виждам „Тетис“ всеки ден… — При споменаването на стария кораб, довел го тука, където бе познал както тържество, така и неволи, мозъкът му се замъгли и той продължи прочувствено, сякаш съзнаваше, че губи нишката на спора: — Освен това очаквам скоро да се върне Илики и не бих желал да ме няма точно в този ден. — Погледна по детински победоносно стария си другар, като че ли доводите му бяха неоспорими.

Доктор Уипъл, станал свидетел през живота си на гибелта на много умове и хора, не прояви раздразнение от твърдоглавието на своя приятел.

— Абнър — започна търпеливо той — младежите, които управляват плантациите, са твърдо решени да не ти позволят да разрушиш добрите им отношения с китайците.

— Тези опашати диваци се кланят на идоли, Джон. Казвам ти, видях го с очите си!

— Доста е трудно човек да се оправя с китайците, братко Абнър — съгласи се кротко Джон — но като унищожаваш храмовете им, ти пораждаш съвсем нови проблеми.

— Джон, с теб работихме дълго, за да изличим варварщината от тези острови, и не можем на стари години да седим със скръстени ръце и да гледаме как ни отмъкват победата.

— Братко Абнър — възрази докторът — проблемът с китайците е различен от този, с който се сблъскахме при хавайците.

Мозъкът на Абнър се проясни и той изгледа студено стария си приятел.

— Различен ли? — повтори.

Доктор Уипъл забеляза, че пелената се бе махнала от очите на Хейл, реши да се възползва докрай от този момент на прояснение, затова заговори бързо:

— Китайската религия е стара и различна форма на преклонение. Буда и Конфуций са съществували дълго преди да се роди Христос и в развитите от тях системи от морални принципи има много достойнства. Те не бива да се бъркат с грубите езически ритуали, които заварихме при нашето пристигане тук, на Хаваите. Нещо повече, хавайците бяха затънали в невежество и трябваше да бъдат поведени към светлината. А китайците са имали процъфтяваща цивилизация, когато Масачузетс е бил див и нецивилизован, така че те нямат нужда от същия вид духовно наставление, както беше при хавайците. Но онова, което разстройва най-много по-младите, включително синовете ти Михей и Дейвид, възложили ми да дойда тук и да поговоря с теб, е, че хавайците никога не са били наистина част от нашето общество. Те живееха в покрайнините. Ала от китайците имаме нужда. Цялата ни икономика зависи от хармоничните връзки с тях и не бива да се допуска нищо, което носи риск те да избягат от плантациите — завърши със заплаха, каквато не бе възнамерявал да изрече.

Абнър не я долови, защото още по средата на монолога на своя приятел бе схванал ясно основната му мисъл, и сега се отдръпна ужасен от опустошенията, които годините и успехът могат да нанесат на един човек, започнал кариерата си почтено и с достойнство. Сакатият дребен мисионер изгледа посетителя си с презрение и съжаление и накрая рече с глас, изпълнен със скръбта на Йеремия и Йезекиил:

— Скъпи Джон, срамувам се, че доживях да видя как идваш на Мауи, принуден от богатството и загрижеността за захарните плантации, за да ми кажеш: „Беше правилно да разрушим боговете на хавайците, защото те не обработват полята ни, но имаме нужда от китайците, за да печелят пари за нас, така че трябва да почитаме езическите им богове“. Срамувам се, че съм свидетел на такава поквара в душата на един добър човек, Джон, и смятам, че е най-разумно да се върнеш на кораба си и да си отидеш вкъщи.

Доктор Уипъл бе удивен от обрата, който взе разговора им, и поднови заплахите си:

— Синовете ти казаха, че ако не…

Старият Абнър Хейл се изправи с достойнство на нестабилните си крака и го прекъсна:

— Не се страхувах от капитаните на китоловните кораби, нито от разюзданите им моряци, не се страхувам и от собствените си синове. В света, Джон, има добро и зло. Съществува Богът на всемира, също и езическите идоли, и аз никога не съм се съмнявал на чия страна се бия в последното велико сражение между силите на мрака и светлината. Идолът си е идол и ако един християнин се изкушава да трупа пари от някой идол, той трябва да бъде унищожен най-напред, спомни си думите на Йезекиил: „… тъй казва Господ — Бог: обърнете се и отвърнете се от вашите идоли, и от всички ваши гнусотии отвърнете лицето си“. Повече не желая да разговарям с теб, Джон, за тези неща, но след като си заминеш, ще се моля да възвърнеш преди смъртта си отново чистата си и невинна душа, с която пристигна на тези острови… ала изгуби нейде из захарните полета.

Дребният мисионер обърна гръб на стария си приятел и закуцука към своята малка мръсна колиба. Доктор Уипъл опита да го настигне.

— Абнър, трябва да дойдеш с мен в Хонолулу — рече той, ала мисионерът го отблъсна, без дума да каже, и понеже Уипъл го последва до прага на дома, в който прекарваше последните си дни, хлопна вратата пред него и Уипъл чу как той коленичи, подпирайки се на стол, и се замоли за покварената душа на човека, с когото някога бе споделял една каюта на „Тетис“.

Доктор Уипъл се върна в Хонолулу и разпрати нареждания до управителите си в Мауи да държат Абнър Хейл далече от будистките храмове, тъй като бе абсолютно наложително да се спестят всякакви други вълнения сред китайците. Синовете на Хейл изпращаха редовно в Лахайна средства на разположение на управителите на плантациите, за да бъдат подсигурени на баща им добра храна и медицински грижи. Два пъти годишно те молеха немощния старец да се премести в Хонолулу и да живее с тях, но той неизменно отказваше.

Беше 1868 година, когато Нюк Цин и цялата китайска общност на Хаваите най-сетне проумяха колко странно и варварско е всъщност обществото на белите, тъй като из Хонолулу се разнесе мълвата, че старият баща на Хейлови е починал сам, забравен и изоставен на остров Мауи. Новината им се стори невероятна и Нюк Цин се събра със своите приятели в хакка-магазина, докато в същото време Мун Ки стоеше приклекнал в пунти-магазина и се опитваше да проумее ужасната вест. И на двете места се говореше следното:

— Казваш, че бащата на всички тези известни и богати хора е бил оставен да умре в беднота, така ли?

— Да. С очите си видях как намериха изнемощялото му тяло на гробищата.

— Какво е правил там?

— Отишъл да се погрижи за гроба на съпругата си, а също и за гроба на някаква хавайка. Изглежда, е починал късно следобед, строполил се върху хавайския гроб и е престоял там цяла нощ.

— И казваш, че живеел в някаква жалка къщичка?

— Толкова малка и мръсна, че не би повярвал, ако я видиш.

— А тук децата му имат такива огромни къщи. Виждал ли си домовете на синовете му?

— Не. Хубави ли са?

— Ли Лум Фон работи за сина му Михей и твърди, че неговата къща е сред най-красивите в Хонолулу. Първата дъщеря на стареца е омъжена в семейство Хюлет и те също са много богати. Другата му дъщеря е венчана за един от синовете на Уипъл и имат голяма къща, а по-малкият му син е женен за дъщеря на Уипъл, така че и той е доста богат.

— Имат ли децата му свои деца, с които старецът е могъл да живее?

— Семействата имат съответно две, пет и шест деца.

— И той е умрял сам?

— Умрял е сам, грижейки се за гробовете, но никой не се е грижел за него.

След като бе казано това — едно сурово обобщение на изключителното незачитане на общочовешките ценности и липсата на уважение към предците, китайците в двата магазина замълчаха мрачни и озадачени. Някои, припомнили си своя копнеж да видят залата на предците си в далечното китайско село, се поклащаха приклекнали напред-назад, опитвайки се напразно да разберат това семейство с четири големи къщи и осемнадесет деца, позволило на стария човек да умре сам и изоставен. Как може семействата да са безразлични към такава печална участ? При тия разговори на китайците често им идваше да възкликнат: „Колко искам да видя баща си в Горното селище!“, но думите не се отронваха от устните им и те се връщаха към мрачното обсъждане на смъртта на Абнър Хейл.

— Не беше ли той старецът, който разби китайските храмове?

— Да. Видях го веднъж как се втурна към храма с една тояга. Беше куц, но се нахвърли с такава сила, та се наложи управителите на плантациите да поставят там постоянен пазач. Щом дребният старец се приближеше към храма, пазачът почваше да вика: „Ето го, пак идва!“, и белите се спускаха, хващаха го и го отвеждаха вкъщи.

— При тези обстоятелства човек може да си помисли, че китайците биха искали да го видят мъртъв. Но ние скърбим за него, а собственото му семейство не го е грижа как е умрял.

Ала в големите къщи се бе настанила дълбока, тиха скръб. Един мормонски мисионер разказа на Михей Хейл:

— В последния си ден баща ви посрещна ферибота и попита за момичето Илики. После набра малко цветя и го видях на пътя, водещ към църковните гробища. Поклати заплашително бастуна си към мен и извика: „Ти си мерзко създание! Трябва да те изгонят от островите“. Ако се бях замислил, щях да го последвам — стори ми се слаб и като че ли леко залиташе. Но ние толкова често не правим онова, което трябва, и аз го отминах, като се пазех от бастуна му. Той отишъл в църквата и се опитал да убеди пастора да му разреши да проповядва отново в неделя. Както знаете обаче, мислите му блуждаеха толкова често, че проповедите му бяха безнадеждни, и пасторът отказал. Това бил последният път, когато някой го е видял. Намерили го паднал върху гроба на една Алии Нуи от Мауи, която, както предполагам, той сам е приобщил към църквата.

Тази нощ имах ясното усещане, че извърших нехристиянско дело, като отминах баща ви, и дори в един момент понечих да тръгна да видя дали се е прибрал вкъщи, ала не го направих. По време на сутрешната си разходка спрях край дома му, за да му пожелая приятен ден, него обаче го нямаше. Забързах към гробището, като очаквах да го намеря паднал някъде по пътя, но, както вече казах, той бе умрял при гроба.

Господин Хейл, ще бъда откровен. Имаше, както много добре знаете, сурови критики във връзка със смъртта на баща ви, оставен сам в Лахайна, но аз и всички като мене знаят колко упорито се стараехте да направите по-леки последните му дни. Той беше твърдоглав човек и не приемаше добрината ви. Знам, защото сам съм изпитал острия му език. Искам да ви уверя, че истината е известна и в града ви осъждат само глупците.

Както вече казах, домовете на четирите семейства Хейл бяха потънали в дълбока скръб, тъй като децата помнеха как баща им се бе грижил за тях; помнеха, че ги беше обичал, учил, сменял чаршафите им, когато изгаряха от температура, и бе посветил живота си на тях, за да станат достойни хора. Представяха си го — изпълнен със смразяваща ярост, как ги държеше затворени в малката, оградена със стени градина; и сякаш чуваха ужасните му ридания, когато преподобният Елифалет Торн ги отне от него. От този ден нататък всяко от четирите деца бе опитвало напразно да върне на баща си обичта, която им бе дарил, но той не искаше да я приеме. Отказа се от най-големия си син Михей, задето се ожени за полухавайка. Презираше Дейвид за това, че не пожела да стане свещеник, а също и Люси, тъй като се омъжи за младия Хюлет, а той, макар да имаше съвсем бяла кожа, все пак беше природен брат на метиси. И пренебрегваше Естър — най-малката, понеже се омъжи за един Уипъл, който се бе присмял на обществено място на мисионерите. Мъката на четирите му деца бе голяма.

Но те бяха също така и представители на Нова Англия и щом обществеността в Хонолулу започна да шушука и да ги осъжда, че са изоставили горкия си стар баща със замъглен разсъдък да умре в една мръсна колиба в отдалечената Лахайна, почувстваха, че се налага да се покажат пред очите на града. Приеха презрението и крачеха, вдигнали гордо глави, като че ли не бяха сподиряни от шушукане. Когато дразнещи ги домакини ги предизвикваха с покани, за да видят как ще се държат, те приемаха и се държаха нормално в хонолулското общество, поемайки мрачно обвиненията, отправени срещу тях. Бяха длъжни.

Ала китайските слуги, като гледаха това, бяха по-озадачени от всякога и допълваха мълвите, когато отиваха в магазините:

— Ли Лум Фон ми каза, че миналата вечер Михей Хейл, госпожа Хюлет и госпожа Уипъл отишли на забава. Кажете ми, моля ви, обяснете ми как е възможно едно семейство, оставило горкия си стар баща да умре в бедност и напълно сам, да бъде толкова безсрамно и да се появява на обществени места, да пие алкохол и да се смее? И то преди да е минала първата година от траура!

— Никога няма да разберем тези безсърдечни хора — съгласяваха се китайците.

* * *

Когато континентът Азия, първородният син на Мун Ки, започна да се превръща в кривокрако, бузесто проходанче, той бе своевременно последван от Европа, а по-късно и от Африка, които препускаха по кухненския под, докато родителите им приготвяха яденетата на Уипъл; и с появата на тези деца във връзката между Мун Ки и съпругата му настъпи странна промяна. Преди много векове Конфуций бе изтъкнал, че най-трудно се поддържат хармонични отношения между мъжа и неговата съпруга: „Нека има уважение между двамата“.

Ето защо в китайските семейства бе общоприето мъжът никога да не подава нищо на жената, защото тя може да сметне, че иска да каже: „Желая да ти дам това. Трябва да го вземеш“. Той оставяше предмета близо до съпругата си и тя го вземаше, когато поиска. Имаше хора, които пренебрегваха този обичай, но един друг се спазваше от всички. Както ученият от пунти-магазина обясни на доктор Уипъл: мъж, който уважава съпругата си, никога не я назовава по име — нито на обществено място, нито вкъщи. Веднага щом едно момиче се омъжи, то става просто съпругата на еди-кого си; това е нейна професия и самоличност. Но появят ли се децата, тогава се внимава особено много да се крие името й от тях и на Хаваите едва ли имаше китайско дете, което да знае името на майка си. То никога не се произнасяше.

В случая на Мун Ки проблемът се задълбочаваше от факта, че неговото момиче хакка въобще не му беше съпруга, а само наложница, и тя не биваше никога да бъде наричана „майко“ — това би било обидно. Беше вярно, че бе дала живот на трите момчета, ала истинската им майка беше официалната съпруга Кун, очакваща го предано в Долното селище. Според китайския обичай тази първа съпруга щеше да бъде законната майка на всички деца, които Мун Ки би имал, където и да било по света.

И така, слабото, мършаво момиче хакка стана Лелята на Ю Чоу — Лелята на Петте континента, и с това име бе известна в града. Тя се смяташе за щастливка, защото в много семейства наложниците като нея биваха наричани с презрителното „онази“ или просто „тя“, но Мун Ки не искаше да бъде назовавана така, защото бе впечатлен от предсказанието на учения пунти, че неговата съпруга хакка ще му роди много синове и те ще си поделят континентите. Така че винаги когато дребният хитър комарджия назовеше съпругата си Лелята на Ю Чоу, той изпитваше особена обич към нея.

Нито едно от децата и многобройните й внуци нямаше да научи никога името й, нито щеше да мисли за нея като за своя майка, защото Мун Ки напомняше строго на момчетата: „Майка ви живее в Китай“. И постепенно те се убедиха, че майка им ги чака в Долното селище и че именно на нея дължат преданост. Един ден от Кантон потегли пътуващ фотограф, посрещан в някои села с камъни като магьосник, който се опитва да открадне душите на хората с магията си. Но в Долното селище чичо Чун Фат, дето бе живял в Калифорния, каза на хубавата съпруга на племенника си: „Нека ти направят снимка и после я изпрати в Страната на уханното дърво“. Тя го послуша и момчетата на Кий Мун Ки израснаха с тази снимка в кафяви тонове на една добре облечена жена пунти с царствена осанка, която ги гледаше от стената; и фотографията предизвикваше у тях по-силно чувство за синовен дълг, отколкото живата Нюк Цин.

Всичко това не я засягаше, защото като хакка тя бе водена от два основни стремежа. Най-много от всичко желаеше синовете й да получат образование и за постигането на тази цел бе готова на всякакви жертви. На второ място бе мечтата й да притежава малко земя. Изпълнението на всяка от тези цели искаше пари и бяха минали само няколко седмици от пристигането й в Хонолулу, когато тя започна да разнася плодове. А сега, без да каже нищо на семейство Уипъл, пое прането на несемейните мъже хакка. Един ден обаче доктор Уипъл попита съпругата си:

— Аманда, какво правят тези сини дрехи в дъното на двора?

— Ние нямаме сини дрехи — отговори тя и двамата започнаха проучване.

— Никакво пране повече! — заповяда доктор Уипъл, но Нюк Цин вече бе заработила известен брой монети.

Тогава тя почна да приготвя храна за китайските ергени и това се оказа изключително доходоносно, докато Аманда Уипъл не бе обзета от подозрение, като гледаше многото непознати мъже, които идваха по Нууану стрийт и хлътваха през градинската порта в задния двор.

— Джон, прости ми, че си позволявам да помисля подобно нещо — рече тя една нощ — но смяташ ли, че прислужницата ни… ами… с всичките тези мъже?

— Е, какво, та тя е само втората съпруга на готвача и предполагам, че ако той е съгласен, може да реши да заработи малко повече пари.

— Джон! Колко ужасно!

Двамата се съгласиха, че трябва да се направи нещо, и доктор Уипъл се превърна в детектив. Няколко дни по-късно влезе във всекидневната, като се заливаше от смях.

— Ох, тези опасни китайци! — рече той. — Аманда, би трябвало капитан Хоксуърт да види какво става в задния ни двор. То би потвърдило всичките му подозрения.

— Джон! Какво има?

— Госпожа Кий, какво ужасно нещо, поднася топли ястия. На неженени мъже.

Объркана, госпожа Уипъл избухна в смях.

— Защо нашите слуги опитват най-различни начини, за да заработят допълнително пари? — попита накрая тя. — Заплатите, който им даваме, са добри.

— Имат твърдото намерение да изучат децата си — обясни доктор Уипъл.

— Браво на тях, но не съм съгласна това да стане, като откриват ресторант на наша земя.

Отново наредиха на Нюк Цин да престане с поредното си начинание, но и този път тя бе умножила монетите си.

Голямата й авантюра започна, когато разбра, че два акра мочурлива земя от имението на Уипъл могат да й донесат пари. Този път отиде при доктор Уипъл и на разваления местен английски, който говореха всички в Хонолулу, му каза следното:

— Мога ли да използвам мочурището?

— За какво? — попита той.

— Да отглеждам таро.

— Вие, китайците, ядете ли таро?

— Не. Ще правим пой.

— Вие не ядете пой, нали?

— Така е. Ще го продаваме на местните.

Доктор Уипъл поразпита насам-натам и установи, че идеята на Нюк Цин е добра. Хавайците вече работеха на заплата в конюшните и механичните работилници и не желаеха да губят времето си за приготвяне на пой, така че това традиционно за островите занимание бе минало в ръцете на китайците. Странната идея се хареса на Уипъл и той рече на Аманда:

— Притежавам мочурището от години, ала трябваше една китайка да ми каже какво да правя с него. Колкото повече опознавам тези хора, толкова повече ми харесват.

Дните минаваха и той бе все по-силно впечатлен от онова, което Нюк Цин постигаше на парчето земя. Винаги щом й останеха няколко минути след дългите часове работа като прислужница, тя забързваше надолу към парчето земя, засято с таро, връзваше конусовидната шапка под брадичката си, навиваше сините си панталони и навлизаше боса в меката кал. Изгради диги, по-добри от тези на повечето мъже, и направи умно замислени канали, посредством които водата се оттичаше от земята, така че да може да бъде обработена, а по-късно залята отново за отглеждането на тарото. Доктор Уипъл наблюдаваше системата й, приличаща на тези, изграждани от бобрите, и си мислеше: „Тя определено има усет към земята“. Ето защо не беше изненадан, когато един горещ ден Нюк Цин дойде при него, като бършеше калните си ръце със сноп трева, и попита:

— Ще ми продадете ли мочурището?

— Откъде ще намерите пари? — подкачи я той.

Тя го удиви, разкривайки му колко много е спестила.

— Останалите ще набавя, като продавам пой, и ще ви се изплащам година след година.

Това се хареса на Уипъл, защото приличаше на кроткото пазарене, на което може би са се решавали неговите предци от Нова Англия, когато са искали да пратят синовете си в колеж; но се налагаше да я разочарова.

— Тази земя е твърде близо до къщата ни, за да бъде продадена. Но има друго парче нататък в долината, което бих ви дал.

— Може ли да отидем да го видим? — попита Нюк Цин. — Сега?

Жаждата й за земя беше толкова голяма, че бе готова да върви часове наред, за да види полето. Близо петдесет поколения от нейния народ хакка бяха копнели за земя в богата долина и ето я сега, застанала насред превъзходна местност, твърдо решена да стане собственичка. Този ден доктор Уипъл беше зает и не можеше да я заведе, за да види необработваемото мочурище, което имаше предвид, а сетне той забрави, но не и Нюк Цин.

Постигането на целта й да стане собственичка бе забавено от две спънки. Първо съпругът й отхвърли идеята за покупка на земя.

— Няма да стоим дълго тук — обясни й той. — Ще бъде глупаво да купуваме земя, която ще се наложи да изоставим, когато потеглим обратно към Китай.

— Искам земя — възрази Нюк Цин по нейния твърдоглав хакка-начин.

— Не — отсече Мун Ки — нашата цел трябва да бъде да пестим всеки цент, който получаваме, и да върнем богатството си в Долното селище. Когато стигнем там, ще те изпратя в твоето село, защото няма да се чувстваш като у дома си сред другите пунти, а и съпругата ми няма да те иска.

— Какво ще стане с момчетата? — попита Нюк Цин.

— Ами тъй като са истински пунти, с пунти-имена, те ще живеят с майка си. — И добави бързо, като видя колко потресена остана тя: — Разбира се, ще ти дам малко от парите, които сме спестили, за да си купиш парче земя в твоето село. А може и от време на време да се виждаме покрай пътя.

— Бих предпочела да имам земя тук — замоли Нюк Цин.

— Лельо на Ю Чоу! — рече троснато Мун Ки. — Няма да останем на островите.

Втората пречка бе свързана с пой, понеже, макар да бяха умни като всички китайци, те не можаха да усвоят приготвянето на този важен за островите продукт. Нюк Цин отглеждаше прекрасно таро и доктор Уипъл каза, че рядко е виждал по-добра реколта. Тя го прибираше правилно, отстранявайки първо тъмнозелените листа, които продаваше като зеленчук, подобен на спанака. После обелваше стъблата, за да бъдат сготвени като аспарагус, а цветовете вече бяха продадени, за да бъдат използвани като карфиол. Така оставаха големите тъмни грудки за приготвянето на пой. В сурово състояние те съдържаха горчиви окиси, които ги правеха неядливи, но сварени и обелени, бяха вкусни, ако се изключеше това, че изглеждаха като сирене рокфор. Нюк Цин влачеше именно тези сварени грудки към дървеното корито за приготвяне на пой, дълго близо два метра. В него раздробяваше тарото с чукало от канара от лава, като го мачкаше и превръщаше постепенно в гъста течност, докато накрая се получеше топка лепкаво тесто. Това беше пой, най-забележителното нишесте в света: по-скоро алкално, отколкото киселинно, по-лесно смилаемо от картофите, по-хранително от ориза; с пой можеше съвсем спокойно да се храни двумесечно бебе и старец с разяден от язви стомах. Доктор Уипъл, който забавляваше съдружниците си с намерението да консумира пой вместо хляб или картофи, го определяше като единствената съвършена храна.

Хавайците обичаха пой и се успокоиха, щом китайците поеха изтощителната работа по неговото производство, ала не можаха да се научат да го харесват такова, каквото го приготвяха Нюк Цин и съпругът й. На острова имаше обичай в дните, когато пой бе готово за продажба, край улицата да се провисва малък бял флаг и щом Нюк Цин го окачи за първи път, тя бе посетена от много зарадвани клиенти. По-късно обаче те се оплакаха, че приготвеният от нея продукт е с ниско качество. Нейното пой не беше леката неутрална храна, очаквана от тях, и те я попитаха, извинявайки се, дали съдовете й са били чисти. Защото, ако спрямо хигиената в ежедневието хавайците имаха фанатични изисквания, по отношение на приготвянето на пой бяха маниаци. Ако върху купата за пой кацнеше муха, те изхвърляха цялото съдържание. Така тръгна съкрушителната мълва, че китайското пой не е чисто. И което бе още по-лошо — в него имаше бучки.

Получи се и друго допълнително усложнение. Доларът, използван като основна валута на островите, се разбиваше на три противоречащи си системи от монети: десет американски десетцентови монети бяха равни на един долар; същото важеше за осем испански реала и четири английски шилинга. Последните можеха да бъдат разсечени на половинки със студено длето, за да се получат осем монети от по шест пенита, които също правеха един долар. Тъй като десетцентовите монети и реалите бяха с почти еднаква големина, хавайците се опитваха да убедят китайците, че една десетцентова монета има същата стойност, както и един реал, равен на дванадесет цента и половина; докато от своя страна Нюк Цин се стараеше да взема реали и да връща десетцентови монети. Така че помежду им се водеше постоянна война.

Когато семейство Кий приготви петата партида пой, белият флаг се вя дълго отвън, преди да се появят някакви клиенти. Накрая влезе една огромна хавайка, потопи пръст във възморавото тесто и го опита.

— Ще взема три купчини на половин цена с десетцентови монети — избоботи тя.

Това беше прекалено за Нюк Цин. Макар да тежеше една трета от грамадната клиентка, тя скочи и заблъска жената навън, докато едрата хавайка започна да я пляска, сякаш беше досадна муха. Последва голяма врява, в резултат на която в двора се появи доктор Уипъл.

— Повече никаква продажба на пой — постанови докторът.

Това огорчи Мун Ки, усетил загубата на много пари, и той укори съпругата си, че е толкова глупава, та не знае как се прави пой; ала най-тежкото унижение тепърва предстоеше. Семейство Кий имаше няколко галона противно на вид тесто и пестеливата Нюк Цин нареди всички да ядат пой вместо ориз. Докато гълташе храбро противното нишесте, съпругът й правеше кисели гримаси. После установи поразен, че синовете му го предпочитат пред ориза.

— Край! — извика той и тресна купата си. — Връщаме се в Китай веднага щом договорите ни свършат!

— Нека подпишем за още пет години — примоли се Нюк Цин.

— Не! — разгорещи се Мун Ки. — Не мога да търпя собствените ми синове да предпочитат пой пред ориз. Те вече не са китайци. — Понечи да изхвърли нишестето, но Нюк Цин не му позволи. — Е, добре, Лельо на Ю Чоу — промърмори Мун Ки. — Ще ям пой, но изтече ли ми договорът, ще се върна в Китай.

Нямаше съмнение, че чичо му Чун Фат бе натрупал в Калифорния милион долари, ала беше очевидно, че неговият племенник нямаше да постигне същото на Хаваите.

Все пак от провала в производството на пой последва един положителен резултат. Нюк Цин, винаги готова да опита нещо ново, откри, че ако нареже стеблата на тарото на малки парчета и ги залее със силно осолена вода, като ги затисне с камъни в качето, след време те стават на туршия. Бяха много вкусни с риба или свинско и в резултат на откритието нейното парче земя, засадено с таро, стана неочакван източник на приходи. Продаваше цветовете като зеленчуци, листата като спанак, а непреработените коренища — на кралската фабрика за пой на Форт стрийт. Но стеблата запазваше и мариновани както трябва, ги слагаше в двете кошници и мяташе на рамо бамбуковия прът. Тръгваше боса из града и разнасяше китайското си „кисело зеле“. Доктор Уипъл, който я наблюдаваше как се възстановява от поражението и възвръща несломимия си дух, й каза един ден:

— Госпожо Кий, помните ли онова поле, за което ви говорих?

Очите на Нюк Цин светнаха и Уипъл забеляза колко жадно очаква тя следващите му думи.

— Огледах го отново — продължи бавно той — и тъй като не струва кой знае колко, няма да ви го продам. — Лицето на Нюк Цин се превърна в пропит с отчаяние етюд в жълто и засрамен от шегата си, доктор Уипъл бързо добави: — Ще ви го подаря, госпожо Кий.

По това време Нюк Цин бе само двадесет и две годишна, но се чувстваше много стара, като че ли бе живяла дълго, лелеейки надежди, които едва сега се сбъдват. Очите й с форма на бадеми се напълниха със сълзи и тя остана неподвижна, притиснала ръце към страните си. „Земята можеше да бъде моя — мислеше си — богата земя в Страната на уханното дърво.“ И при съзнанието за това две сълзи се търкулнаха по лицето й.

— Бащата на Ю Чоу ми каза, че няма защо да мисля за земя тук — рече тя на глас, както подобава на една покорна съпруга. — Скоро ще заминем за Китай.

— Жалко — отговори Уипъл, готов да остави тази тема като маловажна.

Ала в упоритата жена хакка се надигна с голяма сила гладът за земя, наследен от поколения предци. Стоеше сред двора на Уипъл, обзета от няма паника, и гледаше как той се отдалечава, отнасяйки със себе си единствената й възможност за спасение — обещанието за земя. И в отговор на един велик порив тя извика:

— Доктор Уипъл!

Старият учен се обърна и мигом долови тежката борба, която се водеше в душата на неговата прислужница. Върна се при нея и попита меко:

— Какво има, госпожо Кий?

Тя се поколеба за миг, като се обливаше в сълзи. Не можеше да каже нито дума, а само го гледаше и отваряше уста, без да издаде звук. Накрая прошепна едва-едва:

— Когато Бащата на Ю Чоу се върне в Китай, аз ще остана тук.

— О, не! — прекъсна я бързо доктор Уипъл. — Жената трябва да следва съпруга си. Не бих могъл да ви дам земята при това положение.

Потресаващата вероятност да изгуби земята си придаде смелост на дребната китайка.

— Той не е мой съпруг, доктор Уипъл — довери му шепнешком тя.

— Знам — отговори Уипъл.

— Доведе ме тук, за да ме продаде на мъжа, когото видяхте до оградата при пристигането ни. Но постепенно започна да ме харесва и затова ме запази за себе си.

Доктор Уипъл си припомни сцената край имиграционната служба и почувства, че Нюк Цин говори истината. Но той беше пастор по сърце, затова посъветва прислужницата си:

— Мъжете често си вземат жени по странни причини, госпожо Кий, а по-късно ги обикват и имат щастливи семейства. Ваше задължение е да се върнете в Китай със съпруга си.

— Но когато стигна там — продължи умолително Нюк Цин, — няма да мога да остана с него в Долното селище. Той ще се срамува от големите ми стъпала.

— Какво ще правите? — попита Уипъл с все по-голям интерес.

— Ще трябва да живея в селото на хакка.

Доктор Уипъл бе често огорчаван от несправедливостите на живота, с които се сблъскваше, но бе убеден, че спасението на човека е в подчинението на дълга.

— Тогава ще отидете в Горното селище, госпожо Кий — рече кротко той. — Вземете синовете си и водете порядъчен живот. Вашите богове ще ви помагат.

— Синовете ми обаче ще останат в Долното селище и аз ще бъда отделена от тях — обясни тя с хладна логика. — Те няма да искат да се знае, че съм тяхна майка.

Доктор Уипъл се отдалечи от китайската си прислужница, тъпка няколко минути на едно място, подритвайки тревата, после се върна и й зададе няколко въпроса. Как се е запознала с Кий? Истина ли е, че я е довел на Хаваите, за да я продаде? Истина ли е, че ако се върне в Китай, ще бъде отделена както от съпруга, така и от синовете си? Къде са родителите й? Когато чу за отвличането и безрадостното й бъдеще, той помисли известно време, после каза направо:

— Най-добре да отидем и огледаме земята.

Отвори плетената порта и поведе босоногата жена с конусовидната шапка по долината Нууану на около километър и половина от имението, докато стигнаха малка низина, била някога поле за отглеждане на таро, а сега изоставена. По-голямата част беше мочурище, което се оттичаше надолу към бреговете на потока Нууану, ала когато Уипъл и Нюк Цин погледнаха към нея този ден, те си представиха как би изглеждала: в далечния край засадена с чудесно таро; по-сухата земя ще е добра за отглеждане на зеленчуци; в онзи ъгъл жената би могла да си направи малка къщичка; а след години Хонолулу ще се разрасне и ще обхване мястото. Това беше интересен къс земя, която сега не струваше почти нищо, и истинско състояние, ако в нея се вложат енергия и замисъл.

— Това е вашата земя, госпожо Кий.

Странната двойка си стисна ръцете и пое обратно към имението на Уипъл.

Нюк Цин не разкри този договор на съпруга си, нито му каза за своето намерение да остане на Хаваите, когато той тръгне за Китай, понеже Мун Ки бе добър човек. Докато беше с наложницата си в чуждата страна, той бе и любезен, и мил, ала като реалист знаеше, че тя не може да бъде част от живота му, щом се върне в Китай. Но Мун Ки никога не помисли, че тази перспектива ще даде отражение върху сегашната им връзка. Той обичаше Нюк Цин и ценеше четиримата й синове. Тя отново беше бременна и Мун Ки беше щастлив. Работите му като организатор на играта чифа вървяха добре, а и се бе наложил като един от основните играчи на маджонг в Хонолулу. Мун Ки харесваше особено много семейство Уипъл, които бяха взискателни, но справедливи работодатели.

— Изглежда, че с моето пристигане тук е започнал шестгодишният ми период на добър късмет — отбеляза веднъж пред доктора.

— Какъв период? — попита Уипъл, защото, макар да бе ужасен от коравосърдечния начин, по който Мун Ки смяташе да се отнесе с Нюк Цин след връщането им в Китай, докторът харесваше пробивния младеж и го намираше интересен.

— Китайците казват: „Три години неудачи, шест години добър късмет“ — обясни Мун Ки.

След като готвачът се зае с друга работа, доктор Уипъл остана замислен над тази фраза, която обясняваше много неща за китайците.

— Ние, християните — обясни той на Аманда — изповядваме Стария завет: „След седем охолни години винаги следват седем години на несгоди“. Така в света съществува равновесие. Всеки има по равно добър и лош късмет. Това е израз на еврейско — християнското чувство за безмилостна справедливост. Но китайците си представят света по-щастлив: „Ако издържиш три лоши години, след тях със сигурност ще дойдат шест честити“. Процентното съотношение е много по-добро и то обяснява защо китайците, които познавам, са такива неуморни оптимисти. Ние, англосаксонците, мислим за злото, което идва след доброто. Китайците смятат, че доброто винаги надвива злото, и то в отношение шест към три.

Един следобед го обзе прозрение, което го порази, като че ли му се бе явило видение.

— След петдесет години моите потомци тук, на Хаваите, ще работят за китайците!

В мига, в който тази мисъл се загнезди в главата му, наблюдаваше как Нюк Цин възстановява каналите след наскоро миналата буря и търпеливо насочва изплъзналия се поток обратно в своята земя, засята с таро. И като гледаше как калният ручей връща плодородието на почвата, той стовари юмрук върху дланта си и рече:

— От петдесет години говоря за това. Сега ще го направя.

Потегли към канторите на „Джандърс и Уипъл“, събра всички млади представители на родовете Джандърс и Уипъл и им показа една карта на остров Оаху.

— Четири пети от него са пустиня — рече оживено той, напомняйки им нещо, което те вече знаеха. — Там не расте нищо друго, освен кактуси и тези земи не стават дори за отглеждане на добитък. Останалата една пета получава всичката вода, от която се нуждае, но теренът е толкова стръмен, че не може да се обработва и водата се стича в морето. Момчета, често съм говорил за изграждането на канал, който да улавя тази вода ето там — той посочи дъждовната ветровита страна на острова — и да я докарва ето тук. — Уипъл стовари юмрук върху голямата неплодородна площ. — Започвам тази седмица.

Пръв проговори един от синовете му.

— Ако Господ е искал, Той е щял да стори така, че в тези сухи земи да има вода, и всяко действие, което е против Божията воля, ми изглежда като проява на съмнение в Неговата безпределна мъдрост.

Доктор Уипъл погледна сина си.

— Мога да ти отговоря само с притчата за дарбите — отговори той. — Господ никога не е искал скритите дарове да останат неизползвани.

— „Джандърс и Уипъл“ се разрасна твърде много — възрази едно от момчетата на Джандърс — голям консерватор. — Нямаме средства за несигурни начинания.

— Добрата фирма винаги се разраства твърде много — отвърна Уипъл, но като видя, че младежите със сигурност ще гласуват срещу това да използва средства на компанията, добави бързо: — Не искам да влагате ваши пари. Аз обаче твърдо ще заложа моите. Единственото, което искам, е да ми дадете права над вашите неплодородни земи.

Щом придоби контрол над шест хиляди акра пустееща земя, той нае двеста мъже и множество мулета и със собствени пари започна авантюрата, чиято цел бе да преобрази своята част на Оаху от пустиня в буйни, тучни захарни плантации. С лопати и теглени от мулетата шейни той прокопа напоителен канал с постоянен поток, дълъг повече от петнадесет километра, по който водата се спускаше надолу от високите планински склонове към сухите, покрити с кактуси земи. Когато каналът стигна дълбока долина, която не можеше да бъде избягната, доктор Уипъл насочи водата към едно тясно отверстие и оттам в широка тръба, която се спускаше към дъното на долината и се качваше от другата й страна, където се изливаше в продължението на канала. Водата, устремена да се издигне на предишното си ниво, се втурваше надолу по тръбата, а после нагоре по другия склон без помощта на помпи.

Когато каналът бе завършен и влиянието му върху благосъстоянието на Уипъл стана очевидно, той събра мъжете от „Джандърс и Уипъл“ и им показа картата на Оаху, на която със зелено бяха отбелязани обработваемите земи.

— Докарваме с канали водата дотам, докъдето можем. Но погледнете тази карта. Използваме по-малко от двайсет процента от земята, която е възможно да бъде оползотворена. Все още деветдесет процента от дъждовете се стичат в океана. Господа, ще минат доста години след смъртта ми, когато някой ще измисли как да прободе тези планини и да докара водата от тази страна, където има нужда от нея. Умолявам ви — каза беловласият учен — щом проектът се окаже осъществим, а това ще стане рано или късно, не се колебайте. Влейте в него вашите средства. Ако трябва, направете дългове. Защото онзи, който ще има контрол над тази вода, ще управлява Хаваите.

— Хората винаги изглупяват на стари години — прошепна един от по-консервативните Джандърсови, който се дразнеше, че работи под ръководството на Уипъл.

И компанията така се увлече в гоненето на печалби от каналите на Джон Уипъл, че собствениците й забравиха неговото видение за тунела през сърцето на планината.

* * *

Докато Нюк Цин и съпругът й преживяваха неблагоприятния изход от производството на пой, те забелязаха, че и честият гост на Уипълови също е споходен от трудности. Когато капитан Рейфър Хоксуърт идваше на вечеря у семейство Уипъл, по лицето му личеше напрежението, обзело го с напредването на болестта на неговата изискана съпруга Ноелани — високата, величествена хавайка, на чийто чар китайците се радваха толкова много. През 1869 година, докато сервираше многобройните ястия, за Нюк Цин стана очевидно, че госпожа Хоксуърт се нуждае от медицински грижи. На изисканата хавайка й беше все по-трудно да издържа дългите вечери, без да покаже признаци на умора, и на Нюк Цин й беше мъчно за нея.

Хаолите, както наричаха на островите белите хора, не разбираха какво бе разклатило толкова силно здравето на обичната им приятелка, но не и канаките, както бяха известни хавайците. „Хоолана и ка уай ке ола — Животът й се носи по вълните“ — казваха те за умиращата си сестра. Дори и да го знаеше обаче, Ноелани не се издаваше пред никого. На външен вид бе ведра, доволна, грациозна и със спокойно изражение. Приличаше на непоклатима кафява скала, обърнала лице към морето и щедро окъпана в слънчева светлина; вълните й нашепваха за привързаността на нейния съпруг и приятелите й.

Като истинска алии, Ноелани спеше през по-голямата част от деня, за да съхрани силите си. Но щом дойдеше вечерта, тя се оживяваше и когато каляската й с английски кочияш, теглена от два коня, приближеше голямата къща на Хоксуърт откъм Беретания стрийт, Ноелани се изпълваше с възбуда като малко дете. Качваше се величествено в нея и нареждаше на англичанина: „Можете да ме откарате у семейство Уипъл. Но по-бързичко“. Щом пристигнеше, тя поразяваше всички с удивителната си красота. Поначало висока, Ноелани подчертаваше този факт с големи гребени от черупка на костенурка, забодени в сребристобялата й, вдигната нагоре коса, и с рокля с шлейф, дълъг поне метър, който се влачеше подире й. По средата на шлейфа имаше зашита примка, наричаше се „канака-примка“. Гостите обичаха да гледат колко сръчно подритва тя шлейфа с десния крак и хваща канака-примката с лявата ръка. Роклите й бяха от твърд брокат, украсен по края с фина брюкселска дантела. Ноелани носеше нефритени мъниста, които се съчетаваха чудесно с тъмната й кожа, нефритени пръстени и гривни, закупени от Пекин. Близо до сърцето й проблясваше плосък златен часовник от Женева, забоден с брошка от Париж във формата на пеперуда, украсена със скъпоценни камъни, а в дясната си ръка обикновено държеше ветрило от Кантон, направено от пера и слонова кост. Отгоре бе наметната с шал от Шанхай, широк повече от метър, който беше избродиран с червени рози, изпъкващи върху тъканта, и в двата си края завършваше с ресни от пекински панделки.

— Някоя дребна жена би се изгубила в такъв тоалет, ала Ноелани винаги е била огромна — рече веднъж капитан Хоксуърт, който обичаше да прави подаръци на съпругата си.

Когато влезеше в стаята, с тия блестящи тъмни очи, тя изглеждаше много благородна — дама, която бе символ на една доблестна раса. И която умираше.

Ноелани обожаваше дрехите си, забавите, обичаше да се радва на децата си вечер. Ако край нея не се събереше многолюдна компания, тя се чувстваше самотна, като че ли хавайските й приятели са я изоставили в последните й дни.

— Рейфър — казваше в такива случаи — иди до леля Мел и виж дали там има някой, с когото да поприказвам.

И той завеждаше цялата група у тях, за да побъбрят с Ноелани, на която й ставаше все по-трудно да диша.

Нейните децата бяха задомени добре и четиринадесетте внуци й доставяха огромна радост. Малама, най-голямата й дъщеря, бе омъжена за бляскавия Михей Хейл, който сега играеше изключително важна роля на Хаваите, тъй като бе единственият управител на „Хоксуърт и Хейл“. Освен това бе благороден човек и бе спечелил място в горната камара на законодателното тяло, беше член на личния съвет на краля и заемаше отговорен пост в Министерството на природните богатства.

— Михей — казваше му често Ноелани — спомням си първия ни разговор през онази неделя в Сан Франсиско, когато с теб бяхме толкова сигурни, че Америка ще погълне нашите острови. Е, това все още не е станало, няма и да стане, докато съм жива. Камехамеха Пети няма да продаде на Съединените щати дори един квадратен метър от нашата земя.

— Ще се обединим — уверяваше я брадатият й зет. — По-сигурен съм от всякога, Ноелани, че такава е волята на съдбата.

— Говориш това от двайсет години, а виж какво се случи. Твоята страна пламна в гражданска война, докато моята продължава щастливото си съществуване, така, както винаги е било.

— Не си права, Ноелани — укоряваше я Михей, галейки гъстата си брада, като че ли се обръщаше към законодателното тяло. — Всяка вълна, достигаща бреговете на тези острови, носи нови доказателства, че скоро ще бъдем една страна. Очаквам това да стане до десет години.

— Защо си толкова сигурен? — настояваше Ноелани.

— Поради една проста причина. Америка има нужда от нашата захар. За да си подсигури доставките, тя ще трябва да присъедини островите.

— Работиш ли за тази кауза, Михей? — попита възрастната жена.

— Да, както и всички хора със здрав разум.

— Знае ли кралят?

— Той преценява проблема по-добре и от мен. Желае Хаваите да останат независими, ала ако това е невъзможно, предпочита Съединените щати да погълнат островите.

— Радвам се, че няма да съм жива, за да го видя — казваше уморено Ноелани, преди китайските прислужници да почнат да сервират храната.

Онова, което впечатляваше най-силно Нюк Цин, бе изключителната нежност, с която капитан Хоксуърт се грижеше за съпругата си. Той беше любимият хаол на цялата китайска общност. Защото, въпреки че ги бе малтретирал по време на пътуването им към Хаваите и ги проклинаше, задето напускат плантациите, капитанът се бе оказал почтен приятел. Мъжът, чието лице бе размазал с ритници, бе настанен на добра работа, а другият, който бе счупил глезена си, когато бе хвърлен в трюма, получи пари, за да си доведе съпруга на островите. Винаги щом пристигнеше някой кораб на „Хоксуърт и Хейл“, натоварен със специални храни за китайците, капитан Хоксуърт беше там, за да наблюдава разтоварването, тъй като обичаше аромата на далечни места, и бе чест посетител както в пунти, така и в хакка-магазините. Той пляскаше жените по задните части и се шегуваше с мъжете. Ако се случеше да носи бутилка уиски, което не бе рядкост, капитанът махаше тапата, отпиваше една голяма глътка, изтриваше гърлото на бутилката, подаваше я на китайците и отпиваше нова глътка, щом тя се върнеше при него. Държеше се непринудено и спокойно, което допадаше на китайците, и притежаваше способността да им налага изведнъж волята си, за което те го уважаваха. В частни разговори ги ругаеше; на обществени места беше любезен с тях.

Най-много ги впечатляваше очевидната му любов към неговата хавайска съпруга. Високият суров капитан с белите бакенбарди бе особена трогателна гледка, когато помагаше нежно на Ноелани да се качи в каретата, за да отиде на вечеря у приятели. В такива моменти той избързваше пред нея с кашмиреното й одеяло, което разстилаше на задната седалка. После я изчакваше и й протягаше силната си ръка, за да се облегне, докато се качваше с мъка. Сетне завиваше краката й с одеялото и оправяше шала около раменете й. Минаваше спокойно пред конете — никога зад каретата, и ги потупваше по хълбоците и муцуните. Отиваше при задната врата, качваше се и сядаше до съпругата си. Даваше сигнал на кочияша англичанин, отпускаше се до нея и кимаше на вечерните минувачи, докато конете препускаха в лек тръс по прашните улици. След краля капитан Хоксуърт бе най-достойният и забележителен човек на Хаваите и той го знаеше.

Понякога на островите ноемврийските нощи са студени, тъй като тогава денят е къс, а слънцето ниско, и през ноември 1869-а стана ясно за всички, че скоро Ноелани ще трябва да остане на легло.

— Не мога да определя какво й е — каза доктор Уипъл — но е очевидно, че се налага да престане да излиза толкова много.

— Ноелани не е обикновена жена — отговори капитан Хоксуърт. — Тя е Алии Нуи на тези острови и ще продължи да идва с мен дотогава, докато силите й позволяват, тъй като смята, че е правилно да се движи сред своя народ.

Вечерите станаха студени и капитан Хоксуърт увиваше съпругата си с все повече шалове. Веднъж, когато тя изглеждаше много слаба и на границата да припадне, той я попита:

— Не би ли предпочела, скъпа, да останеш вкъщи тази вечер?

— Не — рече тя. — Има ли причина?

Така че Хоксуърт й помогна да се качи в каретата и те потеглиха, но не направо по Беретания, а заобиколиха по Кинг стрийт и Нууану стрийт. Той й показваше различни места, като че ли тя беше турист, който вижда Хонолулу за първи път.

— Ето там строим новите складове на „Хоксуърт и Хейл“ за пристигащите товари — обясни й — и аз предлагам да купим тук земя за кантората ни. А там китайците отварят магазин за зеленчуци и месо.

Капитанът държеше чувствителния си пръст върху пулса на Хонолулу, докато той вървеше към новия живот, но в същото време не се отделяше от съпругата си, която се крепеше със сетни сили. Тази вечер семейство Хюлет промени обичайното си място, за да седне близо до нея, и когато тя залитна, капитан Хоксуърт рече спокойно:

— Може би това е последната вечеря на лейди Ноелани с приятели.

Но тя се посъвзе и щом дойде декември, каза на съпруга си, че от всичко най-голяма радост й доставят вечерните разходки с него. Така че на осмата вечер от декември той нареди да приготвят каретата, за да я отведе у семейство Уипъл. Ала Нюк Цин ахна, щом я видя да влиза в трапезарията — съсухрена, досущ тъмен призрак.

По време на вечерята капитан Хоксуърт потресе всички, с изключение на Ноелани, разказвайки нещо ужасно.

— Когато майката на Ноелани — благородната Алии Нуи от Мауи, легнала на смъртния си одър, съпругът й изпълзявал до нея на колене и лакти, за да я види, и й носел мейлови гирлянди от хълмовете. Мисля, че е срамно и недостойно една мила хавайска жена да няма огърлици от цветя, затова помолих хората си да ни донесат мейл от хълмовете и сега бих желал да ги дам на моята Алии Нуи.

Отиде до вратата и свирна силно на кочияша. Англичанинът притича с гирлянди от мейл и капитан Хоксуърт окичи с тях раменете на съпругата си. После седна надалече от нея и бавно заразказва:

— Може би беше 1820 година, когато срещнах Ноелани за първи път. Тогава тя бе още момиче. Съгледах я как се носи към брега на сърф — изправена, без нито една дрешка на себе си. Приличаше на богиня. И знаете ли кога я видях отново? През 1833-та. Отидох в нейния дом, почуках на вратата и първото, което й казах, беше: „Ноелани, дойдох, за да си намеря съпруга“. И знаете ли какви бяха първите й думи към мен? „Капитан Хоксуърт, ще дойда с вас на кораба“. И така, тя се качи на борда на „Картаджиниън“ и никога не го напусна. — Усмихна се на съпругата си и рече: — Като гледам сега как се годяват и женят хората, бих казал, че във връзките им почти няма романтика.

Смигна й и се обърна към гостите.

— Към вас, млади хора, които още не сте женени, имам един малък съвет. Навъртайте се около брега, докато видите някое красиво хавайско момиче на сърф, съвсем голо. Вземете го за съпруга и никога няма да съжалявате.

Тази вечер той отведе болната си жена вкъщи и тя повече не се появи по улиците на Хонолулу. Смъртта й бе странна, обгърната в мистерия. Нито един доктор не можа да обясни защо умираше, но беше очевидно, че такова е решението й. Подобно на поетичната раса, чиято благородна представителка беше, Ноелани бавно се стопяваше и в края на декември обяви: „Ще умра в началото на януари“. Тъжната новина се разпространи из хавайската общност, така че по време на празниците на прага на дома на Хоксуърт почнаха да се появяват грамадни жени, боси и с цветя в ръце, които обясняваха: „Дошли сме, за да скърбим с нашата сестра“. Стояха с часове край леглото й, без да кажат дума, и привечер си отиваха — грамадни, обречени създания, оставяйки цветята край постелята. Преди да умре, Ноелани повика зет си, чернобрадия Михей Хейл от личния съвет на краля, и му повели:

— Грижи се за Хаваите, Михей. Давай добри съвети на краля.

— Всеки път, преди да говоря с него, се моля Бог да ми посочи правия път — увери я той.

— Не искам само да бъдеш благочестив — рече тя. — Трябва да си и справедлив.

— Само чрез молитвите мога да различа кое е справедливо и кое не — възрази зет й.

— Все още ли си толкова твърдо убеден, че Хаваите трябва да се присъединят към Щатите? — попита Ноелани.

— Ще го доживея — увери я той.

Тя заплака.

— Това ще бъде тъжен миг за хавайците — рече му. — В разгара на своето тържество, Михей, бъди мил и се отнасяй с разбиране към съпругата си. Малама, разбира се, ще те подкрепи, но в деня, в който ще унищожите хавайското кралство, тя ще те мрази.

Непреклонният Михей Хейл искаше в този момент да прояви милосърдие, когато виждаше за последен път силната си тъща. Но също като някой пророк от Стария завет се почувства принуден да добави:

— Всяка нация има своя съдба, Ноелани, която не може да бъде избягната.

— Това важи и за расите — отговори тя — и съдбата на нашата не беше щастлива.

Той се поклони и понечи да си тръгне, ала Ноелани го повика до леглото си и каза:

— Бих желала да се помоля с теб, Михей. — Зет й коленичи и тя заговори монотонно: — Господи, напътствай делата на този вироглав брадат младеж. Вдъхни му благост и справедливост.

На погребението в старите гробища Макики капитан Хоксуърт развълнува всички, като отказа да напусне гроба. Остана там няколко часа, без да плаче или да изпадне в истерия. Само стоеше и гледаше над Хонолулу към корабите и Диамантената глава. Край Уайкики се надигаха вълни и той виждаше дребните фигури на хора, яхнали гребените им. Небето беше синьо с разкъсани облаци на хоризонта, носени от вятъра, а под него лежеше морето — неспокойното, бурно море, в което бе минал животът му.

„Колко прекрасно беше всичко — помисли си той. — Не бих променил нито ден. Дори в този миг някъде там се множат кашалоти и аз съм част от тях, Живейте, китове! Много скоро ще пристигне някой като мен и ще забие харпун в туловищата ви. Забавлявайте се, докато можете!“

Капитан Хоксуърт никога не бе общувал с удоволствие с децата си и им беше позволявал да се развиват така, както искат, но сега, след като Ноелани почина, изведнъж се превърна в благ стар глава на семейството и за него стана обичай да събира сина и трите си дъщери с техните семейства и да стои кротко усмихнат начело на масата, излъчвайки чар и привързаност. Говореше за старото време в Южния Тихи океан и за приключенията си в Китай. Според него човек трябваше да дочака смъртта, за да познае що е Бог, освен ако не е познал морето на младини.

— Да бъдеш моряк, когато си тринайсетгодишен, да изпиташ суровата сила на вятъра и на противни капитани, да откриеш духовната утеха, която дава помещението на моряците, и после да се издигнеш сантиметър по сантиметър към капитанството, а сетне и към притежаването на съда, това са най-важните изпитания за един мъж. Точно в такива борби със съдбата човек открива какво е отношението му към Бога. И не забравяйте тия мои думи, млади хора, стигнали по лекия начин до това, което сте. — Той погледна остро сина си Бромли и съпрузите на трите си дъщери: Джандърс, Уипъл, Хейл.

Отдавна бе забелязал, че Михей е най-способен от всички, и по време на семейните вечери, на които младите мъже идваха с желание, капитан Хоксуърт се обръщаше все по-често към него.

— Всяко начинание е като да командваш кораб, Михей. Има заговори срещу капитана, които той е длъжен да потушава безмилостно. Може да не ти харесва да риташ човек в лицето — на мен това никога не ми е доставяло удоволствие, но е възможно то да се окаже единственият начин да запазиш властта над кораба си. И точно това е най-важното. Властта.

Той смяташе, че следващите десет години ще доведат до поредица от фундаментални кризи, които ще определят бъдещето на Хаваите, и което бе още по-съществено — бъдещето на могъщите фирми, желаещи да продължат да управляват деловите начинания на островите.

— Не обръщайте внимание на милите стари дебели крале. Те нямат никакво значение и трябва да се държат само за забавление на хората. Сега са важни „Хоксуърт и Хейл“, „Джандърс и Уипъл“ и „Хюлет“. Управлявайте ги както трябва и на кралете няма да им остане нищо друго, освен да ви следват.

Когато говореше така, той се разстройваше, защото установяваше, че Михей Хейл не е съгласен с него.

— Налага се да решим веднъж завинаги този проблем с глупавите крале — настоя Хейл. — Вбесяващо е да се гледа как разсипват богатството на това кралство и съм по-твърдо убеден от всякога, че трябва да се направи нещо.

— Михей! — укори го капитан Хоксуърт. — Бъди доволен, че „Хоксуърт и Хейл“ става най-могъщата компания в Тихия океан, и остави кралете да се грижат за себе си. Помни какво ти казвам. По дяволите, синко, ти ще бъдеш истинският крал, този, който има значение.

— Съдбата на американците не е да живеят под управлението на крале — повтори упорито Михей.

— Ще ти кажа каква е съдбата на Америка — изгърмя Хоксуърт и наведе красивата си побеляла глава напред. — Ако Хаваите преуспеят и натрупат пари, Америка изведнъж ще открие, че ние сме част от нея. Но ако позволите на фирмите да се мотаят и пилеят нашето наследство, Америка няма да даде пукнат грош за нас.

По време на тези разговори жилавият стар капитан пренебрегваше неспособния си син Бромли и докато спореше с Михей по въпросите за гражданското управление на Хаваите, като се преструваше, че за него то е по-важно от преуспяването на „Хоксуърт и Хейл“ и другите големи компании, Хоксуърт постепенно забеляза, че сред присъстващите има един пъргав мозък, съответстващ на неговия. Без да насочва думите си нарочно и очевидно към този внимателен слушател, той взе да се изразява така, че да бъде ясен за тринадесетгодишния син на Бромли — Уип, и скоро изпита задоволство, като видя колко бързо това здраво пъргаво момче с жив поглед почна да разбира за какво се говори.

— Винаги съм смятал — рече той, като привидно се обръщаше към вуйчото на момчето, Ед Джандърс, женен за Илики; беше интересно как капитан Хоксуърт бе назовал собствените си деца с имената на жените, които бе обичал: Джеруша, Бромли, Илики, ала съпругата му го бе разбирала — смятал съм, че един мъж трябва да започне живота си на тринайсет. Да стане моряк или да се захване с велики дела. Вече умът му трябва да се е заел с представата за Бога и би следвало да е погълнал половината от чудесните книги, които е нужно да прочете през живота си. Всяка минута, пропусната, след като си навършил тринайсет, представлява безвъзвратно изгубен час. — За стария капитан беше интересно, че съпругът на Илики не схваща нито дума от това, което казваше, ала внук му Уип Хоксуърт разбираше всичко.

Ето защо Хоксуърт доби навика да взема със себе си жизнерадостното момче, когато се разхождаше из Хонолулу, и постепенно общността свикна да вижда как красивият капитан се движи важно из улиците с будния си внук, как го запознава официално с деловите си съдружници и обяснява на момчето митническите процедури при корабите.

— Капитане — попита го един ден пасторът — момчето не ходи ли повече на училище?

— Училището не може да му даде онова, на което го уча аз — отвърна Хоксуърт.

Водеше внук си на пристана, за да види корабите на „Хоксуърт и Хейл“, пристигащи от Ява и Китай, и го караше да стои по цели дни долу в помещението на моряците, докато отиваше да свърши друга работа.

— Ако си надарен с въображение — казваше му — а аз мисля, че си, ще можеш да си представиш какво е да бъдеш моряк. Има едно особено преживяване, свързано с морето, което всеки мъж трябва да открие сам — пристигането в някое непознато пристанище след дълго пътуване. Запомни това, Уип. Обиколи света. Виж забранени места и се гмурни в тях. — Говореше това, застанал между палубите на един преустроен китоловен кораб, и добави в полумрака: — Уип, двете най-велики неща в живота са да влезеш в непознато пристанище, като си мислиш: „Този град ще стане мой“, и да влезеш в пристана на непозната жена и да си кажеш: „Тази жена ще бъде моя“. Уип, когато умра, не искам да ме помниш как съм изглеждал в църквата или седнал вечер зад голямата маса. Искам да ме помниш такъв, какъвто съм.

Той остави кабриолета при пристана и тръгна на запад от оживените докове, докато с внук си стигнаха до една част на града с ужасно миришещи малки къщи, наредени край истинска плетеница от тесни улички.

— Това е Иуилеи — обясни капитан Хоксуърт. — Рат Али, Иуилеи, и тук аз съм кралят.

Но дори думите му да бяха истина, той беше крал тайно, тъй като никой из уличките на Иуилеи не го заговори. Край тях минаваха китайци, спечелили пари от комар, моряци, дребни търговци от Хонолулу, тръгнали по работа. Първото нещо, което забеляза младият Уип Хоксуърт, бе, че тук не си приказваха дори хора, които се познаваха. Като че ли по силата на някаква магия човек ставаше невидим, защото желаеше да бъде такъв.

— Ето, на това място идвам често — обясни капитанът и поведе внука си в тъмна и с нищо незабележима барака, добре осветена отвътре и обзаведена с вкус.

Заведението се управляваше от китаец, който внасяше момичетата си от Макао. Той кимна на капитана.

— Искам да видя всички момичета — рече старият Хоксуърт.

Пред тях в редица застана доста разнородна група по халати и пантофи: испанка от Валпараисо без никакви гребени в косата; италианка от Неапол, пристигнала в Хонолулу на китоловен кораб; ирландка от Дъблин, която познаваше капитан Хоксуърт и го целуна — младият Уип я хареса и тя му се усмихна; две китайки и една японка, неприветливи и надменни.

— Кое е най-младото момиче тук? — попита капитанът.

— Ето тази китайка — отговори пазителят на шедьоврите.

— Говори ли английски?

— Не. Не се и налага.

— Днес се налага — отвърна Хоксуърт. — Иди и ми доведи най-младото момиче, което успееш да намериш, но да знае английски. Искам да посвети моето момче.

Щом собственикът напусна стаята, за да обиколи бордеите на Иуилеи, двете китайки и японката се оттеглиха, но останалите, които говореха английски, се събраха около капитана и повереника му, възхищавайки се на младежа.

— На колко години е? — попита приятната ирландка.

— Тринайсет — отговори капитанът и я обгърна със силната си ръка. — А точно на тази възраст е време един мъж да познае какво възхитително нещо са жените. На колко беше ти, Норийн, когато опозна мъжете?

— Тринайсет — отвърна щастливо ирландката.

— А ти, Констанца?

— Бях на дванайсет, случи се в задната част на катедралата в Неапол.

— А аз бях четиринайсетгодишен — рече извинително Хоксуърт. — И се случи в родния ти град, Ракела. Ето защо винаги съм обичал Валпараисо. Пристигнах на китоловен кораб… е, предполагам, че няма да ви е интересно, ала тогава проследих моряците, за да разбера къде отиват, изпълнени с толкова решителност. Влязох след тях и казах: „И аз съм с вас!“. Когато хвърлих шилингите си, всички се заляха от смях, но после почнаха да се отнасят към мен с по-голямо уважение. И, Уип, теб също ще те уважават повече. Не защото ще разберат, че си бил тука. Това трябва да остане тайна. А тъй като ти ще знаеш нещо, което те не знаят. И именно това познание прави от едни мъже, а други, които го нямат, остават момчета… за цял живот. Опасявам се, че твоите вуйчовци и баща ти са момчета. По дяволите, искам да бъдеш мъж!

Съдържателят на публичния дом се върна с едно момиче — китайче на неопределена възраст, но изглеждаше по-младо от другите. Беше облечено с черна копринена риза, покриваща бели, широки като шалвари панталони. Беше босо, а косата му бе прибрана в дълга плитка така, че изглеждаше напълно чуждо на момчето, което щеше да е негов гост. Уип я погледна с неприкрито любопитство и когато китайката видя обърканото, но и нетърпеливо изражение на лицето му, се усмихна и пристъпи към него.

— Искам да му покажа някои неща — рече тя.

Младият Уип бе обзет веднага от страх и макар да не се отдръпна назад, той и не приближи. Дядо му обгърна спокойно с лявата си ръка малката китайка, а с дясната — своя внук.

— Помниш ли какво ти казах за корабите, плаващи към непознати пристанища? Всеки има достатъчно смелост, за да люби момиче от своята раса, ала за да бъдеш мъж, Уип, трябва да гледаш право в очите кафявите, жълтите и каквито срещнеш момичета и да казваш: „Ти си жена и си моя“. Защото това, което един мъж е длъжен да разбере, е, че няма полза да обича точно определена жена. Трябва да преследваш представата за жената изобщо. А сега бъди наистина мил с това хубаво малко китайско момиче. Защото с негова помощ ще направиш първите стъпки в едно велико откритие.

Като даде благословията си на любопитната двойка, той ги побутна нежно към тъмния коридор, водещ към стаите, и щом изчезнаха, хванати за ръце, сграбчи ирландката и извика:

— По дяволите, Норийн, толкова е вълнуващо! Представи си! За първи път!

Китайката заведе Уип в една стаичка и му показа мебелите.

— Приятно е, не мислиш ли?

— Наистина е хубаво — измънка той, стискайки все по-здраво топлата й длан.

Тя го отблъсна от себе си и се обърна с лице към него.

— Човек може да се забавлява доста с една жена. Разбираш ли?

Свали бавно блузата си презглава и когато хвърли шумолящата коприна на един стол, се усмихна на Уип, сложи малките си кафяви ръце под гърдите си и разкърши рамене с бавни въртеливи движения.

— Те са създадени за мъже — обясни тя и без повече указания младият Уип пристъпи напред, издърпа ръцете й и на тяхно място сложи своите. Той повдигна инстинктивно малките гърди към устните си и докато бе зает с тях, момичето свали панталоните си. Капитан Хоксуърт щеше да остане доволен, ако можеше да види от колко малко напътствия се нуждае неговият внук.

Но в други отношения Уип се нуждаеше от съществено насочване. Той беше буен момък със средни оценки в училище и дядо му го изненада с настояването си да чете големи и трудни книги като „Джейн Еър“ или сериозни географски изследвания, докато учениците в Пунахоу се бореха с „Оливър Туист“ и „Легенда за спящата пещера“. Също така капитан Хоксуърт учеше внука си колко важно е да се търси печалба във всяка дейност, развивана от един човек, като деловите му принципи бяха прости: „Ако продадеш нещо, никога не давай даром образците. Накарай копелетата да платят. И винаги наглеждай помощниците си, иначе ще отмъкнат компанията изпод краката ти“.

Имаше обаче един урок, който строгият капитан се постара да втълпи най-добре в главата на своя гледащ реалистично на живота внук.

— Да живееш седемдесет години е изключително приключение. Сега си на тринайсет. Може би ти остават още само петдесет и седем Коледи. Радвай се на всяка от тях така, като че ли никога няма да видиш друга, защото по Божията милост скоро идва ден, когато това става. Имаш още само две хиляди и петстотин съботни вечери. Намери си момиче и му се наслаждавай. Никога не приемай някоя жена не сериозно. Може повече да не легнеш с друга. Или пък да си спомняш винаги за нея като за най-добрата от многото. Но, по дяволите, Уип, не се превръщай в слаб старец преждевременно. Не бъди като баща си и вуйчовците си. Господи, Уип, ти дори не можеш да си представиш какви ще бъдат Хаваите след двайсет или петдесет години. Може би никой вече няма да отглежда захар. Възможно е повече да няма нужда от кораби. Или този град и хълмовете край него да бъдат част от Китай. Но бъди смел в предвижданията си. Бъди на върха на колелото, докато то се върти, а не да се влачиш подире му, на дъното.

След тази пламенна реч младият Уип направи стария капитан изключително щастлив. Представата, че един ден Хаваите могат да бъдат част от Китай, не впечатли особено младежа, но споменаването на тази страна му напомни за Иуилеи и той каза смело:

— Иска ми се да видя отново онова китайско момиче.

— На мене също! — изгърмя старият човек, подръпна юздите на коня и поведе внука си натам.

Но когато стигнаха заведението на човека от Макао, не можаха да открият китайката, така че Уип се усмихна както преди на ирландката, която бе по-тежка от него, ала дядо му изрева:

— Не, за бога! Норийн е моя!

Младежът погледна пламенно Ракела от Валпараисо и испанката бе толкова завладяна от копнежа да бъде с това младо момче с искрящи очи, че когато остана насаме с него, се хвърли върху му като тигрица и Уип се вкопчи в нея, оставяйки червена следа по гърба й. Тя го свлече на пода със силна въздишка и го научи на неща, непознати на нито едно момче в Хонолулу и известни на малко мъже.

И странно, когато този ден си тръгна от Иуилеи, той не мислеше за жени, а за шумни пристанища. За ненаситната борба със света и за кораби — неговите кораби, пътуващи по всички части на земното кълбо, за да докарат у дома непознати хора и стоки.

— Не искам да се връщам в Пунахоу — заяви той същата вечер на голямата маса у дядо си.

— Какво искаш да правиш? — попита благопристойният му баща, чиято главна грижа в живота бе да крие факта, че е полухаваец.

— Искам да отида в морето — отвърна младият Уип.

— Ще стане! — обеща дядо му.

Ала това бе обещание, което му бе изключително трудно да удържи, и за известно време изглеждаше като че ли тесногръдите вуйчовци, които не познаваха буйните непринудени момичета от Иуилеи, ще възтържествуват.

— Момчето трябва да завърши Пунахоу и да отиде в Йейл — настоя Бромли Хоксуърт.

— По дяволите Йейл — изкрещя капитан Хоксуърт. — Той никога не е дал нищо добро на човек, който не е бил оформен от собствения си опит. Синът ти е от различна порода, Бромли. Създаден е за морето.

— Уип трябва да получи образование, което да го подготви за по-нататъшните му задължения и отговорности в „Хоксуърт и Хейл“ — отговори Бромли.

— Слушайте ме, слепи хора! — изгърмя Хоксуърт. — Точно такава е целта ми, като настоявам да отиде в морето. За да получи обучение по света, което ще му е нужно, ако желаете да ръководи добре компаниите ви. Именно заради вас искам той да стане моряк. Защото в тази група от плахи, стеснителни хора трябва да има някой, който да е развил в себе си смелост и да гледа на нещата по нов, освободен начин. — Отпусна се назад на стола си и рече: — Почва да ми омръзва да споря.

Вуйчовците подкрепиха Бромли, като особено разпалени бяха думите на брадатия Михей, който заяви, че на Хаваите са настанали нови времена, изискващи благоразумие и умерено управление.

— Нашата задача е да запазим позициите и да укрепим богатствата си, докато обмисляме какво да се направи, за да присъединим тези острови към орбитата на Америка. Предпазливост, усилна работа и интелектуални способности — ето от какво имаме нужда. Бромли е прав. Мястото, където може да се придобият тези достойнства, е Йейл.

— Невероятна глупост! — отговори капитан Хоксуърт, отпуснал се на стола си начело на масата. — Качествата, за които говориш, Михей, могат винаги да се купят за хиляда и петстотин мексикански долара годишно и знаеш ли защо на такава ниска цена? Защото винаги се разчита, че проклетият ти Йейлски колеж ще произведе точно този вид хора в количество, по-голямо, отколкото пазарът може да поеме. Ала дръзки хора, школувани в морето, придобили опит чрез търговия и жестоки боеве… — Той стана от масата и я напусна с отвращение. — Такива мъже не излизат евтино. Никой не ги произвежда в големи количества.

Вуйчовците изолираха младия Уип от дядо му, за да не би старецът да натовари момчето на някой от многото товарни кораби на „Хоксуърт и Хейл“, които предстоеше да отплават от Хонолулу. За да осуетят плана на стария капитан, какъвто подозираха, че има, те организираха изпращането на Уип обратно в Нова Англия, където да се подготви за Йейл в сравнително по-спокойна среда; но една мартенска сутрин на 1870 година капитан Хоксуърт успя да открие къде държат внука му и отиде там с кабриолета.

— Бързо, Уип — рече той на момчето — имаме само няколко минути на разположение.

— За какво?

— Заминаваш с кораб за Суец.

Здравият младеж, вече почти четиринайсетгодишен и висок за възрастта си, се усмихна на стария си дядо със стегната стойка.

— Нямам никакви дрехи тука — каза той.

— Тръгвай така, както си. Ще цениш дрехите повече, ако ти се наложи да работиш, за да си ги купуваш.

Потеглиха бързо към доковете и Уип се втурна, без да се замисля, към огромния кораб „Хоксуърт и Хейл“, който изглеждаше готов да поеме в открито море, но дядо му го хвана за ръката и го завъртя.

— Мили боже, Уип! — възкликна той. — Нима допускаш, че бих те качил на някой от моите съдове? Ето, с онзи там ще отплаваш, синко! — И посочи тримачтовия, носещ следите на годините китоловен кораб от Салем, Масачузетс.

Личеше, че времето не е било благосклонно към него, защото бе навлязъл в търговията с китове, след като тя бе достигнала апогея си, и бе прехвърлян от един вид дейност към друг, без да успее някога да намери своето място сред корабите, скитащи по света. Бе сменял три пъти такелажа си и сега плаваше като баркентина, поела рискованото задължение да отиде до Манила за един прекалено голям товар от махагонови дървета, необходим на хедива на Египет за строежа на новия му палат. Вече чакаше на кея половин час след обявеното време за отплаване, но за него това не бе нищо ново, тъй като бе изпуснал безвъзвратно основния график, по който се движат океаните на света. Все пак капитанът губеше търпение и съвсем не беше в добро настроение, когато Рейфър Хоксуърт пристигна забързано с внука си.

— Това е момчето, за което ти говорих — рече Хоксуърт.

— Изглежда силно — изръмжа навъсеният капитан. — Слизай долу.

— Бих искал да поговоря минута с него — каза Хоксуърт.

— Имаш шест на разположение — съгласи се капитанът.

Рейфър Хоксуърт се спусна бързо в помещението на моряците и сграбчи внука си за раменете.

— Щом напуснеш пристанището, Уипъл — започна припряно той — онзи злобен мъж горе ще има пълна власт над живота ти. Думата му е закон и няма да спечелиш както неговото, така и моето съчувствие, ако се държиш като страхливец. Сбиеш ли се, а това непременно ще се случи, помни едно. Бори се на смърт. Няма други правила. И щом победиш и повалиш противника на палубата, винаги го ритай в лицето, така че когато стане, да не може да твърди, че едва не те е надвил. Бий го, ритай го, осакати го, та никога да не забрави кой е шефът. А след като го направиш, помогни му и бъди великодушен. Уип, ти вкуси китайките и испанките. Има още хиляди други, които ще опиташ. Не изпускай нито една. Това е единственото в живота, за което никога няма да съжаляваш. Момче, искам да се върнеш вкъщи мъж.

Секундите летяха и младежът изпита желание този миг да продължи безкрай, тъй като се чувстваше дълбоко привързан към необуздания си дядо. Ала последният въпрос, който зададе, бе толкова изненадващ и за двамата, че Рейфър Хоксуърт се дръпна назад.

— Дядо, след като винаги си харесвал толкова момичетата от Иуилеи, какви са били чувствата ти към Ноелани? Не ми е ясно.

Последва мълчание.

— Когато майката на Ноелани починала — отговори Рейфър — тя тежала повече от сто и петдесет килограма. Твоята прабаба. И всеки ден съпругът пълзял пред нея на ръце и колене и й носел гирлянди от мейл. Нещо, което всеки мъж би трябвало да прави.

— Но как можеш да обичаш куп момичета и само една жена? Едновременно?

— Заглеждал ли си се някога в небето нощем, Уип? В безбройните малки звездици? Можеш да се пресегнеш и пощипнеш всяка от тях. И тогава на изток изгрява луната — огромна и съвършена. Тя е нещо друго, съвсем различно.

Стисна дланта на своя внук и се качи на палубата, където помаха на навъсения капитан и скочи на дока. Старият китоловен кораб запука и застена, щом разхлабиха въжетата. От планините оттатък Хонолулу се спусна прохладен вятър и пътешествието започна.

Когато се разбра какво е направил Хоксуърт с внука си, цялата общност бе възмутена. Бромли Хоксуърт и зетьовете му обсъдиха въпроса дали да не пратят един от корабите на „Хоксуърт и Хейл“, за да пресрещне мръсния стар китоловен кораб и вземе момчето, ала Хоксуърт изтъкна:

— Той вече е подписал документите и ако познавате капитана, би трябвало да ви е известно, че единственият начин Уип да напусне кораба е или като умре в открито море и бъде погребан с краката надолу, увит в корабно платно, или след като изслужи срока си както подобава.

След време отношението на Хонолулу към твърдия стар капитан се смекчи и гражданството заговори за него с обич, признавайки, че е това, което е: един от изтъкнатите жители на островите. Ако влезеше в банка, към него се отнасяха с уважение. В църквата свещениците му се покланяха, а в библиотеката, която бе поддържал винаги с щедри дарения, бе посрещан като патрон и светец на познанието. Китайците от Хонолулу казваха за него „онзи любезен, сладък старец“.

Той умря на преклонна възраст, почитан и уважаван от цялото общество, през юни 1870 година. Край смъртното му ложе бяха всички от родовете Хейл, Уипъл, Джандърс и Хоксуърт — най-важните жители на Хаваите. Ала единственият жив, към когото бяха насочени мислите му, бе неговият внук Уип, който в този момент лежеше блажено в един публичен дом в Манила със сръчно жълто момиче, доведено наскоро от Сайгон.

* * *

В деня на погребението на капитан Рейфър Хоксуърт доктор Джон Уипъл, тогава седемдесет и една годишен, но слаб и запазен, се върна следобед в дома си, където завари да го чака бременната Нюк Цин. Той предположи, че тя най-сетне е преодоляла предубежденията и е дошла при него, за да поиска медицински съвет във връзка с положението си, ала не се оказа така.

— Мун Ки, боли го крак, иска помогнете — рече прислужницата и помоли за лекарство, което да спре сърбежа, получен, след като съпругът й бе работил на полето, засадено с таро. Доктор Уипъл познаваше това странно дразнене на кожата, което се явяваше понякога, щом човек потопеше крака в тресавището с таро, и затова даде на Нюк Цин малка кутийка с мехлем. Но в този миг в главата му изплува една съвсем ясна мисъл: „Ставам небрежен с възрастта. Би трябвало да отида и видя крака на човека“. След месеци щеше да се кори за пропуска си, но в дните непосредствено след случката не му се наложи.

Нюк Цин нанесе мазилото на крака на съпруга си и както бе предполагала, след няколко дни сърбежът изчезна и той продължи работата си като готвач. На четвъртия ден доктор Уипъл си спомни случайно за мехлема, който бе предписал.

— Как е кракът? — попита между другото той.

— Много добре — увери го Мун Ки.

Ала след известно време готвачът отново изпита странните усещания в десния си крак, също и в левия, и за сетен път стана очевидно, че американските доктори не знаят почти нищо за човешкото тяло. Затова започна да се лекува с китайски билки — нощем, за да не го види никой, освен съпругата му, която правеше отварата. Този път лечението се оказа резултатно и сърбежът изчезна. Мун Ки бе доволен и се закле оттук нататък да не се занимава повече с доктор Уипъл.

Но през юли той откри ново болезнено място на палеца на десния си крак, което не се повлия от обикновеното китайско лечение.

— Опитай мехлема на белия доктор — настоя съпругата му Нюк Цин, щом Мун Ки се оплака.

Макар да знаеше, че това е глупост, той й позволи да намаже палеца и колкото и озадачен да остана, мястото заздравя идеално.

— Ще видиш — предупреди объркан Мун Ки съпругата си. — Лекарството на белия човек не струва нищо. Следващата седмица болката ще се върне.

И за негово лично удовлетворение се оказа прав. Болката се появи отново, по-лоша и отпреди. Той започна да пие пак китайски билки и в известна степен раната се оправи, но сега получи ужасен сърбеж, който не след дълго се прехвърли и на левия крак. Тогава видя поразен, че на показалеца на лявата му ръка се е отворила язва и не минава от нищо. Мун Ки запази в тайна този факт от доктор Уипъл, но не успя да го скрие от съпругата си.

После, след години, Нюк Цин никога не можа да си припомни кога и как бе произнесена помежду им ужасната дума. Но помнеше растящия кошмар, изпълващ дните им, макар да не говореха изобщо за това и животът им да продължаваше както обикновено. Докато една сутрин тя чу как съпругът й си чеше краката, застана смело пред него, хвана го за ръката и каза:

— Татко на Ю Чоу, трябва да се посъветвам с китайски лекар.

Той сведе очи и седна, загледан в пода.

— Най-добре е да го направиш — съгласи се накрая Мун Ки.

След като бе поднесен обедът, Нюк Цин се измъкна през градинската порта и забърза към китайския храм в центъра, където след множество поклони запали тамян пред излъчващото състрадание изображение на Лу Цу, на чиято мъдрост довери следните факти:

— Бащата на Ю Чоу има сърбеж, който не минава, а на пръста му се появи рана. Страхуваме се, Лу Цу, и се надяваме, че ти, който знаеш всякакви лекове, ще ни помогнеш.

Моли се дълго време, после потърси свещенослужителя — мъж с бръсната глава, любезно лице и бамбукова кутия с почти сто номерирани дървени тресчици. Той движеше внимателно кутията в дъга, като повтаряше стари молитви с доказана сила. Постепенно една от тресчиците се отдели от другите, тя бе под номер четиридесет и едно — число, съдържащо в себе си надежда. Свещенослужителят написа „четиридесет и едно“ на малък къс хартия и го даде срещу десет цента на Нюк Цин.

Тя отнесе рецептата оттатък реката в малък мръсен магазин за лекарства в Иуилеи и го подаде на билколечителя.

— А, четирийсет и едно е много добро лекарство — рече той. — Днес късметът ви работи. — Зад него имаше множество редици с кутии, съдържащи безценни билки. Лечителят отмери една супена лъжица от кутия четиридесет и едно и каза: — Трябва да направите силна отвара и да я пиете с молитва. За бременността ли я вземате?

— Не — отговори честно жената — за Бащата на Ю Чоу е.

Изражението на лицето на лекаря не се промени, ала той веднага си помисли: „Аха, още един, който се страхува да дойде лично“.

— Това лекарство е чудесно за сърбеж по краката — рече нехайно.

— Радвам се — отговори Нюк Цин, без да съобрази, че досега не бе споменавала нищо за сърбящи крака.

— Сигурен съм, че ще помогне на мъжа ви — рече непринудено лечителят, щом тя се накани да си тръгва. — Но ако ли не, запомнете, аз познавам всички лекарства! Не го забравяйте.

Веднага щом Нюк Цин си отиде, лекарят изтича в съседната уличка.

— Син! Син! Проследи онази жена.

— Коя? — попита безделникът.

— Жената хакка с големите стъпала.

Нюк Цин обаче забърза по друг път към къщи и този ден шпионинът не я настигна. Когато съобщи за неуспеха си, билколечителят сви рамене.

— Пак ще дойде — рече той.

Лекарство четиридесет и едно бе съвсем неефикасно и мислите, измъчващи Нюк Цин, ставаха все по-настойчиви.

— Татко на Ю Чоу — замоли се тя — трябва да дойдеш с мен при китайския лекар.

— Страхувам се — отвърна Мун Ки.

— Той ми каза, че познава всички лекове — увери го Нюк Цин и след като изми съдовете и повери четирите деца на грижите на една китайка, поведе бавно съпруга си, останала без дъх от страх, по Нууану стрийт, после оттатък реката към Иуилеи. Те представляваха необичайна двойка, тъй като Нюк Цин, облечена в черна блуза и черен панталон, не пристъпваше покорно зад съпруга си, както изискваше пунти-обичаят, а вървеше редом с него като хакка, защото беше негова съпруга, и ако подозренията й се окажеха истина, през дните, които предстояха, Мун Ки щеше да има по-голяма от всякога нужда от нея; той чувстваше това и се радваше, че до него крачи силната му съпруга.

Когато стигнаха Иуилеи и видяха редицата от бараки, в които живееха момичетата, Нюк Цин изпита дълбока благодарност към мъжа, запазил я за себе си, вместо да я продаде на съдържателите на публични домове. И оценявайки какъв щеше да бъде животът й, ако Мун Ки не я беше купил, тя приближи към него, а щом уличката се стесни, дори взе ръката му. Отначало той се смути и понечи да я отблъсне, но сетне стисна ръката й и почувства как пръстите й нежно обгръщат неизлечимата рана на показалеца му; в този безмълвен момент те постигнаха споразумение, което всеки от тях разбираше, тъй като с жеста си Нюк Цин казваше: „Каквото и да решат докторите, аз ще остана с теб“.

Щом ги видя да влизат в магазина, лекарят долови какви страхове ги изпълват и беше сигурен, че това означава пари за него. Ето защо със самочувствие на професионалист положи длан върху длан и се усмихна на разтревожената двойка.

— Премахна ли лекарството сърбежа? — попита на пунти.

— Не — отговори Нюк Цин. — И Бащата на Ю Чоу вече има язва на пръста на крака.

— Бих желал да я видя — рече докторът, но щом дръпна завесата настрани, за да влезе слънчева светлина, и клекна да огледа незаздравяващата язва и нездравата на вид бяла плът около нея, той инстинктивно настръхна от ужас, макар да знаеше какво ще види. Нюк Цин забеляза реакцията му.

— Има ли и други рани? — попита сподавено лекарят.

— На останалите пръсти на краката, на показалеца на лявата ръка и го болят пищялите — обясни Нюк Цин на лош пунти.

Докторът огледа замислено всяка от раните. После затърка ръце, като че ли искаше да се изчисти от някаква страшна напаст. Нюк Цин забеляза и този му жест.

— Май пейк ли е, китайската болест?

— Да — прошепна лечителят.

— О, небеса, не! — ахна Мун Ки. Потрепери в мрачната приемна, сетне погледна като напердашено момче баща си. — Какво да правя?

Вродената алчност на доктора заглуши хуманните му чувства и той продължи да имитира професионално поведение, тъй като не беше никакъв лекар, а полски работник, който мразеше усилния труд.

— Няма защо да се тревожите — увери пациента си. — Имам сигурен лек срещу май пейк. Наистина.

— Наистина ли? — повтори умоляващо Мун Ки с поглед на диво животно. — Можете ли да излекувате тези язви?

— Разбира се! — Докторът се усмихна насърчително. — Имал съм вече няколко пациенти и на нито един от тях не се наложи да се остави в ръцете на белите доктори.

Ала Нюк Цин го наблюдаваше внимателно и разбра, че той лъже.

— Татко на Ю Чоу — рече открито тя — този човек няма никакво лекарство. По-добре още сега да се оставим на белите лекари.

Мун Ки чу думите „да се оставим“, спомни си неизказаното обещание на своята съпруга да сподели болестта с него, дойде му много и заплака.

— Хайде — каза смело Нюк Цин. — Да отидем и да поговорим с доктор Уипъл.

— Нима вие, уважаваният пунти — възрази бързо на пунти лекарят от Иуилеи, като се страхуваше, че ще изгуби пациент, който, изглежда, имаше пари и добра работа — ще се откажете от възможността за избавление само защото глупавата ви съпруга хакка смята, че знае повече от мен за май пейк? Господине, замисляли ли сте се какво означава да съобщите за болестта си на белите доктори? — И лечителят започна да рисува мрачни картини. — Замисляли ли сте се за полицията, която ще дойде и ще ви залови? За малкия кораб в пристана? За клетката на дока? За пътуването до острова? Господине, съпругата ви е бременна. Да предположим, че ви се роди момче. Господи, та вие няма да видите никога сина си! Помисляли ли сте за това? И през цялото време ще знаете, че разполагам със сигурно лекарство тук.

Разбира се, Мун Ки бе мислил за целия този кошмар и сега страховете му, изречени така открито, имаха ужасяващо въздействие върху него. Той рухна върху масата на лекаря.

— Наистина ли е май пейк?

— Да, май пейк е — отвърна студено лечителят. — Китайската болест. Заразен сте и ако не се лекувате с моите билки, след месец лицето ви ще се подуе, пред очите ви ще падне пелена, а ръцете и краката ви ще започнат да се разкапват. Погледнете дори сега, клетнико! — Той хвана показалеца на пациента си, бодна го с мръсна игла и Мун Ки не усети никаква болка. — Болен сте от май пейк, приятелю — повтори лекарят шарлатанин, видя как пациентът му потрепери от страх и продължи: — Болестта, която белите доктори наричат проказа.

— Сигурен ли сте?

— Всеки бял лекар ще разбере, че сте болен от проказа, и знаете ли какво ще направи? Ще ви постави в клетка и ще ви натовари на корабчето.

— Но вие можете да ми помогнете, нали? — замоли ужасен Мун Ки.

— Излекувал съм много хора, страдащи от май пейк — отговори билколечителят.

— Не, Татко на Ю Чоу — започна умолително Нюк Цин, усещайки със сърцето си, че този доктор е мошеник.

Лечителят обаче разбра, че е нужно да натисне само още малко, за да направи Мун Ки един от най-доходоносните си пациенти.

— Млъкни, глупава жено — прекъсна я енергично той. — Нима би отнела на съпруга си единствената възможност за спасение?

В предизвикателните му думи имаше твърде много логика, затова Нюк Цин се оттегли в един ъгъл и си помисли: „Моят клет, глупав съпруг. Ще даде всичките си пари на този лош човек и в края на краищата пак ще ни се наложи да избягаме в планините“.

Мун Ки взе решение в настъпилата тишина.

— Ще опитам вашите лекове — рече той.

— Ще трябва малко време — отговори лукавият доктор — но доверете ми се и ще бъдете изцелен. Колко пари имате в себе си?

Обзетият от страх Мун Ки отвори кесията си и показа на лекаря оскъдния запас от десетцентови монети, шилинги и реали.

— Е — рече щастливо докторът — това ще е повече от достатъчно за първите няколко пакета билки, така че, както разбирате, съвсем няма да ви струва много.

Но когато Нюк Цин понечи да прибере обратно част от реалите, лекарят благоразумно плъзна ръка над монетите.

— Ще ви дам повече билки, за да не се налага да идвате скоро пак до Иуилеи — предложи той.

— Тревите ще ме излекуват ли? — попита жално Мун Ки.

— Не се тревожете — успокои го докторът и Мун Ки и неговата съпруга си тръгнаха с вързопа билки към дома.

Сега обаче те бяха различна двойка. Неизречените страхове, които ги изпълваха, докато вървяха към Иуилеи, бяха станали действителност: Мун Ки бе прокажен, а законът строго повеляваше да се предаде и да бъде заточен до края на живота си на мрачния остров на прокажените. Беше различен от останалите, тъй като бе обречен да умре от най-ужасната болест, позната на хората. Знаеше, че пръстите му ще окапят; тялото му ще бъде мръсно и той ще мирише отдалече като животно. Лицето му ще стане голямо, кожата дебела, покрита със струпеи и окосмена, като на лъв; над очите му ще се спусне пелена като на сова денем, после носът му ще се стопи, устните ще окапят, а по страните му ще плъзнат гнойни рани и ще разядат брадата му, докато накрая ще умре обезформен в мъки, без лице, ръце и крака. Беше прокажен. Тези мисли се въртяха в главата на Мун Ки в горещия юлски ден на 1870 година, докато се връщаше напълно объркан и изтерзан от Иуилеи.

Мислите на съпругата му, крачеща смело до него и обвила с ръка обречените му пръсти, бяха много по-прости: „Няма да го изоставя; ако се наложи да се крие в планината, и аз ще се крия с него; а ако го хванат и изпратят на острова на прокажените, ще отида с него“. Това решение й даваше утеха и тя нито за миг не се поколеба да го изпълни през следващите месеци.

Когато отведе вцепенения от страх Мун Ки в кухнята на доктор Уипъл, Нюк Цин направи онова, което бе наредил лекарят шарлатанин: свари противно миришещите билки и даде на съпруга си да изпие отварата. Почисти раната там, където лечителят проби пръста с мръсната си игла, и я изсмука с устни. После го накара да си легне, приготви вечерята и я поднесе.

— Мун Ки не добре — обясни Нюк Цин в просторната трапезария.

— Да го прегледам ли? — попита доктор Уипъл.

— Не — рече тя. — Той бъде скоро добре.

Нюк Цин трябваше да пази болния си съпруг от очите на хората, тъй като лечението на мошеника не му помогна изобщо, а през тази година бе предприето повсеместно прибиране на прокажени. Около сто и шестдесет души бяха откарани на острова на прокажените, осъдени на вечно изгнание и бавна смърт; изпълнени с подозрение наблюдатели се бяха усъвършенствали дотолкова, та можеха да разкриват прокажени, за които никой не предполагаше, че са болни.

— Щом погледна очите на някой прокажен, и веднага разбирам, че е заразен — похвали се един. — Стават като стъклени, което не може да не се забележи.

— Истина е — рече друг — но то се получава с напредването на болестта. Номерът е тя да се открие рано, та да не я прихванат и други. И начинът да се постигне това е, като се гледа за удебеления по кожата на лицето. Много сигурен признак.

— Не е вярно — възрази първият. — Съществува само един надежден способ. Когато се здрависваш с някого, забий нокът в дланта му и ако той не изохка, значи пред себе си имаш прокажен.

Нюк Цин наблюдаваше внимателно съпруга си и с чувство на облекчение установяваше, че засега нито очите, нито кожата на лицето му издаваха тайните опустошения на болестта. Ала също така забелязваше, че той потреперва по-силно отпреди и че язвите на краката му растат. „Някой ще ги види и ще каже на полицията“ — мислеше си тя. За да не позволи това да се случи, Нюк Цин отиде в китайския храм и пренебрегвайки Лу Цу, който я бе предал, коленичи пред статуята на Куан Йин — богинята на милосърдието, и се замоли: „Помогни ми, благородна Куан Йин, да запазя свободата на Бащата на Ю Чоу. Помогни ми да го скрия“.

Това бяха лоши години за Хаваите. Проказата бе непозната преди идването на белия човек. После по някакъв необясним начин алиите я прихванаха, вероятно от някой преминаващ моряк, заразил се във Филипините, и от 1835 година нататък страшната болест плъзна по благородниците от острова. Тайно бе назовавана май алии, болестта на благородниците. Но тъй като с пристигането на китайците убийствената зараза тръгна и по обикновените хора, те й дадоха постоянно име: май пейк. В областите, откъдето идваха пунти и хакка, проказата бе почти непозната и съвсем не бе китайска болест. Злополучното име обаче бе дадено и възприето, така че ако през 1870-а някой китаец се заразеше, мерките, които се вземаха срещу него, бяха често по-строги от тези, предприемани спрямо другите; ето защо шпионите бяха по-дейни сред китайците, а и възнагражденията бяха по-големи.

В тези години се случваше някой иначе добронамерен човек да се загледа в лицето на врага си и щом видеше пъпка, люспа или екзема по него, го издаваше и той биваше преследван, арестуван и хвърлен в клетка. Нямаше никаква пощада, нито надежда или спасение. Обреченият имаше само една възможност да се радва на незначително по-добри условия на живот през дългите години на заточението си: ако някое незаразено лице, осъзнаващо напълно риска от своите действия, пожелаеше доброволно да го придружи в прокаженото селище, можеше да го стори в желанието си да направи неизбежната смърт малко по-лека. Светите хора, решили да споделят ада на проказата, бяха станали известни като кокуа, помощници. Повечето от тях бяха хавайски жени, които по този начин отдаваха собствения си живот в помощ на другите и понякога самите те прихващаха страшната болест и умираха в изгнание; ето защо в тези изпълнени с мъка години думата кокуа придоби особено значение. И ако на Хаваите се кажеше за някоя жена „Тя беше кокуа“, това означаваше да й се оказва специална почит, непозната в останалия свят.

Затова в средата на септември, когато Нюк Цин бе и бременна с петото си дете и стана съвсем ясно, че Мун Ки не ще се излекува и от билките на шарлатанина няма никаква полза, един ден тя изчака да приключи вечерята, отпрати децата, коленичи пред съпруга си и сподели с него решението, което бе взела преди повече от месец.

— Татко на Ю Чоу, аз ще бъда твоя кокуа.

Няколко минути той не каза нищо, нито погледна жената пред себе си. Само взе бавно една от иглите й и предпазливо я забоде във всеки пръст на лявата си ръка.

— Никаква чувствителност — рече, след като провери два пъти пръстите си.

— Да се скрием ли в планината? — попита тя.

— Никой още не ме е открил — отговори Мун Ки. — Може следващата седмица билките да помогнат.

— Татко на Ю Чоу — каза предпазливо Нюк Цин — лекарят е шарлатанин.

Той постави ръка на устните й.

— Нека опитаме още веднъж — рече й.

— Почти не ни останаха пари — замоли се тя. — Трябва да спестяваме за децата.

— Моля те — прошепна Мун Ки. — Сигурен съм, че този път билките ще помогнат.

И така, Нюк Цин взе последните скъпоценни десетцентови монети и реали на семейството и се повлече към Иуилеи под силното септемврийско слънце. Когато навлезе в тесните улички, забеляза, че двама мъже я наблюдават внимателно, и отначало си рече: „Сигурно мислят, че съм някое от онези момичета“. Ала бързо осъзна, че не я гледат по този начин, и ахна безмълвно: „Това са шпиони и следят кой посещава доктора. Ще получат малко пари, ако съобщят за Мун Ки“. Затова забърза по друга уличка, после по трета и накрая се вмъкна незабелязано в приемната на доктора.

Той изглеждаше щастлив и изпълнен с надежда.

— Как е твоят съпруг пунти, по-добре ли е? — попита я вежливо.

Нещо в поведението му я накара да бъде нащрек и тя излъга:

— Много ви е благодарен, докторе. Всички язви зараснаха и сърбежът по краката почти премина. Изпитахме голямо облекчение.

Лекарят се изненада, като чу тези новини.

— Ала все пак искате още билки? — попита той.

— Да — отговори Нюк Цин, чувствайки как отвсякъде я обгръща злонамереност. — Още малко за краката, и вече ще бъде излекуван.

— Ще бъде излекуван? — повтори любопитно докторът.

— Да — потвърди тя, преструвайки се, че е изпълнена с щастие и лекота. — Изглежда, че изобщо не е било май пейк. По-скоро кожата му се е подлютила от тарото.

— Къде живее излекуваният? — попита безразлично лекарят, докато пълнеше бурканчето, и начинът, по който говореше, убеди Нюк Цин, че той е в съюз с шпионите отвън и им дава имената на клиентите си, та след като заразените китайци изразходват всичките си средства за билки, да изстиска още малко реали от правителството като награда за това, че ги е предал на властите.

— В „Малама Шугър“ — отвърна тихо Нюк Цин.

— Хубава плантация — подхвърли нехайно докторът. — В кой лагер?

— Номер две — отговори тя.

Но когато предпазливият, подпитващ лекар й подаде билките и понечи да вземе последните монети на семейството й, Нюк Цин не можа да се сдържи повече, прибра обратно парите, грабна един син буркан, отчупи горната му част и тикна нащърбеното стъкло в лицето на мъжа. Щом то го сряза и собствената му шарлатания влезе в очите му, предизвиквайки болка, тя запокити парите по него и зашепна тихо, задавяна от омраза:

— Нима мислиш, че си ме заблудил? Знам, че тайно донасяш на полицията! Мръсно прасе! Прасе!

В необузданата си ярост Нюк Цин разби половин дузина буркани с билки на пода, разрита ги с босите си крака и пак грабна счупения буркан, за да се хвърли отново върху доктора, но той избяга, скимтейки, в задната част на приемната. Тя забърза по една странична уличка, като поспираше и се обръщаше назад към бараката на шарлатанина. Той продължи да вика и след малко двамата шпиони се втурнаха, за да спасят съучастника си, а през това време Нюк Цин се върна по обиколна пътека в имението на доктор Уипъл. Когато стигна, тя не отвори веднага портата, а продължи да върви, като спираше сегиз-тогиз, за да види дали не я следят. Сетне влезе с празни ръце при съпруга си.

— Лекарят се оказа шпионин — рече му. — Имаше намерение да ни издаде — помощниците му бяха там и чакаха.

— Ти какво направи? — попита Мун Ки.

— Надявам се, че съм му избола очите — отговори Нюк Цин.

През тази нощ в главата й съзря още един план и когато приключи с поднасянето на храната, тя излезе и тръгна тихо из китайския квартал. Отбиваше се у китайците, дошли на Хаваите заедно с нея в трюма на „Картаджиниън“, тъй като всички те бяха братя.

— Ще вземете ли в дома си — питаше навсякъде Нюк Цин — един от синовете на вашия брат Мун Ки?

Почти всички я изслушваха, без да кажат дума, поглеждаха я и накрая питаха:

— Проказа?

— Да — отговаряше тя честно без страх, тъй като знаеше, че нито един човек от „Картаджиниън“ не би издал брат си.

— А ти ще бъдеш ли негова кокуа? — бе следващият въпрос.

И щом Нюк Цин отговореше „Да“, мъжът или казваше: „Ще взема едно от децата“, или „Не мога, но ела да отидем при Чин Гар Фуу. Сигурен съм, че той ще вземе“. Тя забеляза обаче как те потръпваха, щом доближеха до нея.

Към полунощ Нюк Цин бе разпределила четиримата си синове, покъщнината и се бе уговорила с готвача в едно от семействата Хюлет, че щом дойде нероденото й дете, тя ще го прати от острова на прокажените с кораб в Хонолулу, за да го отгледа той. Ето защо, когато се върна, за да каже на съпруга си, че има кой да се грижи за синовете им, тя беше ако не изпълнена с надежда, то поне успокоена. Но щом наближи имението на Уипъл, Нюк Цин съзря необичайна светлина в дома си и се затича, раздирана от подозрения. Когато се втурна в малката дървена барака, видя доктор Уипъл, застанал край леглото с лампа в дясната ръка.

Американският лекар и китайката се погледнаха с мълчаливо уважение и тя забеляза, че по лицето на белия човек се стичат сълзи. Той вдигна ръката на Мун Ки, сочейки пораженията. Нюк Цин проследи движението на пръста на доктор Уипъл по обречената ръка и отвърна очи.

— Проказа — рече докторът. После вдигна лампата към лицето на прислужницата си и попита: — Вие знаехте ли?

— Да — каза тя.

— Разбирам — отвърна той.

Спусна лампата надолу и започна да я разпитва, но Нюк Цин го прекъсна.

— Лошите хора ли ви подшушнаха?

— Не — отговори Уипъл. — Сетих се, че от известно време не съм виждал Мун Ки, и си спомних за сърбежа по краката му. Бях си легнал, госпожо Кий, когато изведнъж си казах: „Мун Ки има проказа“. Дойдох тук и се оказах прав.

— Сутринта на другия ден той заминава?

— Да — рече спокойно доктор Уипъл, ала ужасът в думите, които бе произнесъл, го завладя и той продължи с треперещ глас: — Госпожо Кий, нека се помолим.

Докторът коленичи в малката барака, накара прислужницата си да стори същото, преплете обречените пръсти на Мун Ки по християнски и се замоли.

— Милостиви и всемогъщи Боже, сведи очи към Твоите покорни слуги и изпълни със смелост сърцата на тези хора, изпаднали в беда. Помогни на Мун Ки да посрещне следващите дни с твърдост, с която неговите богове биха се гордели. Помогни на госпожа Кий да разбере и приеме онова, което съм длъжен да направя. — Гласът му секна и известно време той не можа да проговори; после, през давещите го сълзи, доктор Уипъл се замоли отново: — Милостиви Боже, прости ми за ужасния дълг, който трябва да изпълня. Моля те, прости ми, прости ми.

Когато молитвата свърши, той се свлече на пода и като че ли нямаше сили да се изправи. Но най-сетне стана и попита Нюк Цин:

— Знаете ли какво трябва да направя?

— Да, докторе. Утре полиция.

— Длъжен съм да го сторя — каза тъжно той. — Ала вие можете да останете тук колкото искате, както и децата — увери я Уипъл.

— Аз кокуа — рече просто тя.

Доктор Уипъл трябваше да отвърне очи от лицето й, толкова го порази съкрушителната сила на тази дума, защото знаеше какво означава тя: изгнанието, ужасите на прокаженото селище, синовете, изгубени завинаги… „Не бих имал тази смелост“ — помисли той. После си спомни, че именно Мун Ки бе възнамерявал да изостави Нюк Цин веднага щом се върнат в Китай и да отнеме децата й, а сега тя искаше да замине с него като кокуа. Вдигна бавно глава и я погледна. Беше дребна китайка с рядка коса, косо разположени очи и тъмни бръчки около устните, ала бе негова сестра и той се наведе и я целуна по страните.

— Трябваше да предположа, че ще станете кокуа — рече й. Извърна се, за да изтрие сълзите си, после попита бодро като свещеник: — Какво мога да направя за децата?

— Тази нощ аз настаня едно момче тук, друго там и друго там, настаня всички. — Каза му кое семейство кого ще вземе и след като обясни всичко, попита: — Утре полиция?

— Да, трябва да го направя. В името на Божията милост, трябва.

— Знам, докторе. Отдавна казах на мой съпруг „Отива в полиция“, но се надявахме.

— Господ ще прости на онези, които се надяват — рече старият човек.

Веднага щом доктор Уипъл излезе, Мун Ки скочи от леглото, пълен с енергия.

— Ще избягаме в планината! — заяви той. — Полицията никога няма да ни намери там.

— Как ще се храним? — попита умоляващо Нюк Цин.

— Ще вземем храна — заяви възбудено Мун Ки. Представяше си как свободно ще живеят в планината. Двамата с Нюк Цин нямаше да работят за никого и може би раните щяха да изчезнат. — Побързай! — извика той. — Трябва да се махнем, преди да е дошла полицията.

Нюк Цин погледна скептично съпруга си. Как може той да се надява да се укрие сред хълмовете оттатък Хонолулу, след като полицаите щяха да бъдат по петите му подир шест часа, а всеки хаваец, видял двама китайци, промъкващи се по пътеките, би се досетил, че са май пейк? Беше глупаво, безумно и толкова безнадеждно, както упованието в доктора шарлатанин. Тя понечи да му каже всичко това, но в миг погледна по друг начин на своя съпруг, готов да води загубена битка, и го видя като преходна сплав от земя, кости, неясни желания, плитка и ръце, които скоро щяха да се разкапят от проказата. Той беше мъж, който в един момент можеше да бъде много мъдър, а в следващия доста глупав, както беше сега; беше човешко същество, което обичаше децата и старите хора, ала често забравяше за тези, които му бяха връстници. Находчив комарджия, изпълнен докрай с надежда: бе залагал на доктора шарлатанин да го изцели; сега се надяваше, че някак си горите ще го скрият. Ала над всичко това той бе най-вече нейният мъж: беше я избрал за своя жена, макар да беше пунти, и тя го обичаше повече от собствените си синове. Ако сега имаше това налудничаво желание да опита късмета си още веднъж сред хълмовете, Нюк Цин щеше да отиде с него, тъй като Мун Ки бе твърдоглав и понякога глупав, но беше човек, достоен за обич.

Беше два часът сутринта, когато Нюк Цин успя да прибере или качи на по-високо място всичко, което можеше да нарани децата й. После отиде при всяко от момчетата, спящи на дългата гладка дъска, оправи дрехите им, така че да изглеждат прилично, когато ги откриеха на сутринта, и застла леглото си. Тогава хвана съпруга си за ръка и го поведе през портата на имението на Уипъл нагоре към планините зад Оаху. Те не се изплъзнаха незабелязано, тъй като доктор Уипъл не можеше да заспи и наблюдаваше жилището им, подозирайки, че ще направят опит за бягство. Ала когато това стана и той видя как дребната китайка повежда обречения си съпруг към хълмовете, не можа да събере сили да ги спре или да вдигне тревога. И щом тя се върна и затвори грижливо портата, за да не избягат кучетата му, докторът се замоли: „Нека Господ се смили над онези, които се надяват“. Отначало помисли дали да не отиде и прибере децата в дома си, но си рече: „Може някой да се събуди. Сигурен съм, Нюк Цин ги е оставила в добро състояние“. И седна край прозореца, за да наблюдава къщата, където спяха момчетата.

Не след дълго обаче заговори новоанглийската му съвест, останала непоколебима след четиридесет и осем години в тропиците. „Децата не бива да остават дори минута повече в този дом, пълен със зараза. Възможно е да ги спася от болестта, ако ги прибера сега, докато само час забавяне би могъл да се окаже фатален.“ И в мрака преди зазоряване той поведе съпругата си към китайската къща, двамата събудиха нежно децата, да не ги изплашат, съблякоха ги, за да не остане на тях нито нишка от старите им дрехи, и ги отнесоха в дома си.

След като направиха всичко това, доктор Уипъл погледна часовника, рече си: „Нюк Цин и съпругът й имат два часа преднина. Вече мога да повикам властите“, и изпрати един слуга да уведоми полицаите.

— Мун Ки е болен от проказа — съобщи им той, когато те пристигнаха. — Трябва да изгорим къщата им и всичко в нея. — И подпали със собствения си кибрит както китайското жилище, така и кухненския навес. После, като сочеше към долината Нууану, каза: — Мисля, че поеха към онези хълмове.

Цяла сутрин очакваше да се появят полицаите с двамата китайци, ала залавянето им се забави. Мина следобедът, после и вечерта, без да бъдат арестувани прислужниците на Уипъл. Това изглеждаше странно на доктора и рано на следващата сутрин той запита в полицията какво се е случило.

— Няма и следа от тях — обясниха служителите.

— Сигурен съм, че тръгнаха нататък по Нууану — увери ги доктор Уипъл.

— Ако наистина е така, значи са изчезнали — отвърна полицаят.

В главата на доктора изплува грозна мисъл.

— Погледнахте ли в подножието на Пали? — попита той.

— Помислихме и за самоубийство — потвърди полицаят — и огледахме скалите под Пали, но не открихме нищо.

Ден след ден загадката се задълбочаваше. Нюк Цин и нейният съпруг фантазьор бяха постигнали чудото, на което Мун Ки се бе надявал: да стигнат планините и някак си да изчезнат. За техен късмет шарлатанинът билколечител и двамата му шпиони бяха донесли на полицията за подозрителното поведение на Нюк Цин преди доктор Уипъл.

— Сигурни сме, че тя крие съпруга си, който е май пейк.

Така те докопаха наградата и лечителят често изтъкваше пред свои приятели:

— Ако бях изчакал до следващата сутрин, щяха да избягат и нямаше да получа нищо. Това доказва, че е най-добре винаги да изпълняваш своевременно дълга си. Само ленивците се излежават мързеливо и оставят работата си за другия ден.

В края на седмицата полицията отново посети доктор Уипъл.

— Претърсихме всяка сламена колиба оттук до другия бряг — довериха му служителите. — Никакви китайци. Почудихме се дали слугите ви не са се върнали отново и не се крият някъде наоколо. Споменахте за уговорките, които е имала жената, да раздаде децата си. Кои семейства беше избрала тя?

При ненадейното претърсване на тези домове бегълците отново не бяха разкрити.

— Изправени сме пред загадка — заключиха полицаите. — Някак си Нюк Цин и съпругът й са станали невидими.

И така, официалното търсене на прокажения приключи, поне по отношение на активните действия.

В нощта, когато Нюк Цин поведе съпруга си през портата на Уипъл и се върна да я затвори, за да не избягат кучетата, тя закрачи бързо към планините и докато стъпваше смело пред Мун Ки, който вървеше на няколко стъпки след нея, той не можеше да не поглежда към големите й невръзвани крака и си рече: „В подобна нощ не е никак зле жената да има такива крака“. Но мисълта за този древен проблем, разделящ пунти и хакка, му припомни тъжния факт, че никога вече няма да види своето село, обзе го тъга и той изгуби оптимизма си.

— Скоро ще съмне и ще ни намерят — рече Мун Ки.

Нюк Цин, която отначало бе против този глупав опит за бягство, сега започна да подтиква съпруга си.

— Ако успеем да стигнем поне до по-ниските хълмове, преди да зазори, ще бъдем в безопасност — увери го тя и се зае да измисля разни хитрини, една от които приложи в действие веднага щом пукна зората.

— Ще се скрием под онези гъсталаци — рече Нюк Цин — близо до пътя, където никой няма да погледне.

— И ще останем така цял ден? — попита обзетият от нерешителност съпруг.

— Да. Там минава поточе, имам и няколко топки студен ориз.

Приближиха шубрака, като заобиколиха, за да не оставят следи, и когато с деня по пътя се появиха хора, никой не видя прокажения и неговата кокуа. Нито пък полицаите, минавайки току край тях, или децата, отиващи на училище. През целия ден храбрата Нюк Цин кри мъжа си, като двамата спяха през по-голямата част от времето, но докато Мун Ки спеше, а съпругата му будуваше, тя бе смутена от начина, по който той потръпваше. Изглежда, че проказата бе съпроводена с лека треска, та на заразения му беше постоянно студено и трепереше.

Настана нощта и Нюк Цин събуди съпруга си, преброи топчетата ориз и пое нагоре по склона на планината. Тя не знаеше къде отива, тъй като бе тласкана само от една мисъл: колкото по-дълго успееха да се изплъзват на полицията, толкова по-дълго щяха да бъдат свободни; а подобен прост стремеж всеки би разбрал. Огладняха, беше им студено и се чувстваха слаби, но тя не отстъпваше и така успяха да избягнат залавянето три дни. Ала вече бяха на прага на глада и изтощението.

— Нямам повече сили да вървя — запротестира болният.

— Облегни се на раменете ми — отвърна Нюк Цин и през нощта те напреднаха още към своята неизвестна цел. Мун Ки се бе подпрял на гърба на съпругата си, ала все пак използваше собствените си болни крака. Но беше пределно ясно — това е последната нощ, през която той върви. Така че когато дойде утрото, Нюк Цин го положи да легне в едно закътано дефиле, изми лицето му със студена вода, стичаща се от хълмовете, и тръгна да търси храна.

Този ден валя и докато тя шляпаше из горите, събираше корени и се опитваше неуспешно да хване някоя птичка, изстрадалият й съпруг зъзнеше върху хладната земя, а водата се стичаше по раменете и хълбоците му и скоро той бе мокър и вцепенен от студ. Нощта беше унила. Измъчваше ги глад — имаха само шепа корени за дъвчене и не им бе останала никаква надежда, която да ги крепи; Мун Ки смяташе да изпълзи на пътя и да изчака там, докато полицията го открие.

Нюк Цин обаче замисляше други планове.

— Татко на Ю Чоу — рече тя преди зазоряване на треперещия си съпруг — остани тук и ти обещавам, че ще намеря храна и помощ.

Изравни влажната земя около него и забеляза объркана, че и този ден ще вали, но му каза да не унива, защото ще се върне скоро. Като се прокрадваше внимателно между дърветата покрай пътя, тя избираше тесни пътечки, водещи нагоре към хълмовете. Не след дълго попадна на една, добре отъпкана, и измина по нея неколкостотин метра, докато стигна някаква поляна. По средата й имаше почти рухнала колиба от трева, пред която седеше хавайка с щастливо изражение на лицето, тежаща почти сто и петдесет килограма. Нюк Цин продължи предпазливо, но и доверчиво по пътеката, за да поздрави огромната жена. Преди да успее обаче да обясни неочакваното си появяване на поляната, хавайката я попита:

— Ти ли си китайката, дето е май пейк?

— Моят съпруг, който сега се крие в дефилето, е май пейк — отвърна Нюк Цин на хавайски.

Грамадната жена започна да се люлее напред-назад на нестабилния си стол.

— Ауе! Ауе! Толкова е ужасна май пейк! — Сетне погледна китайката и рече: — От три дни полицията идва тук всеки ден и ви търси.

— Може ли да ни дадеш малко храна? — примоли се Нюк Цин.

— Разбира се! — откликна огромната жена. — Нямаме кой знае колко много. Кимо! — извика неочаквано тя и от ниската колиба се появи грамаден, дебел, мързелив хаваец без риза и само с чифт почти разпаднали се моряшки панталони, придържани от въже. Не беше бръснат, нито измит и очевидно от няколко месеца бе спал с панталоните си, но имаше едро и дружелюбно усмихнато лице.

— Какво има, Апикела? — попита той, чието име произхождаше от библейското Авигея.

— Май пейк се крие в дефилето — обясни Апикела. — Не е ял от четири дни.

— Най-добре да му дадем храна! — отвърна Кимо, с библейско име Наков. Втурна се обратно в колибата и скоро се появи с листо от тий, пълно с пой, малко печено хлебно дърво и няколко резена кокосов орех. — Нямаме ориз — пошегува се Кимо.

— Ще занеса всичко на болния — рече Нюк Цин.

— Ще дойда с теб — предложи Кимо.

— Не е необходимо — възрази Нюк Цин, тъй като не искаше да забърква тези любезни хора и да ги излага на риск.

— А как ще го донесеш тука? — попита хаваецът.

Нюк Цин не повярва на ушите си.

— Значи мога да го скрия тук… — попита едва чуто тя, без да погледне Кимо в очите. — За няколко дни?

— Разбира се! — разсмя се Апикела, като продължаваше да се клати напред-назад. — Проклета полиция!

— Ужасно е да хващаш болните и да ги пращаш на самотен остров — съгласи се Кимо. — Ако човек е смъртно болен, защо да не умре сред приятелите си? Скоро няма да го има и никой не ще обеднее. — Загърна храната в листото и рече: — Покажи ми къде е клетникът.

Но Апикела се надигна.

— Не, Кимо — каза тя — аз ще отида. Ако по пътя има полиция, ще е по-добре да разпитват мен. Ще кажа, че съм тръгнала на работа, а дойдат ли тук, ще изглежда по-неподозрително, ако ти спиш вкъщи както обикновено.

Кимо помисли за момент и се съгласи с прозорливата си съпруга, че ще бъде по-безопасно, ако не нарушат всекидневието си, затова се върна обратно в леглото; дебелата Апикела закрачи бавно надолу по пътеката, а Нюк Цин я последва, като вървеше крадешком през мократа гора. Бяха изминали съвсем малко разстояние, когато Апикела спря и повика китайката.

— Добре ще е, ако окача два гирлянда от мейл на врата си — рече тя. — Върни се и кажи на Кимо да ти ги даде.

И когато огромната жена се накичи с дъхавите цветове, шествието пое. Стратегията й беше добра, тъй като, щом стигнаха пътя, Нюк Цин продължи да върви приведена през гората, а Апикела тръгна по него и насреща й се появиха полицаи на коне.

— Да си виждала китаеца май паке? — попитаха я те.

— Не — отговори невъзмутимо тя.

— Какво правиш тук толкова рано, Апикела?

— Събирам мейл както обикновено — каза хавайката.

Те видяха гирляндите на врата й и не се усъмниха в думите й.

— Ако китайците се появят на поляната ти, ела и ни съобщи.

— Добре — съгласи се грамадната жена и продължи да върви бавно.

Сега Нюк Цин затича напред и имаше късмет, че избърза; защото, когато стигна мястото, където бе оставила съпруга си, видя, че Мун Ки е изчезнал, и за момент я обзе отчаяние. Скоро обаче откри следите му през калните листа и предположи, че е тръгнал към пътя, за да се предаде. Изпълнена с панически страх, Нюк Цин пое по стъпките му и го зърна точно когато се канеше да се изкатери по един насип и да извика на минаващите непознати. Тя скочи и се заизкачва нагоре. Хвана го за краката, вкопчи се в него и го повлече обратно надолу към гората.

— Донесох ти храна — прошепна му задъхано.

— Къде е? — попита той, съзрял празните ръце на съпругата си и убеден, че тя се опитва да го излъже.

— Ето там! — отговори Нюк Цин и посочи през дърветата край пътя към фигурата на огромната жена, която се навърташе наоколо, дишайки тежко.

Беше облечена в кафява рокля от бостънски плат, приличаща на палатка. Около врата си имаше гирлянди от мейл, а на огромното й лице бе грейнала спокойна, щастлива усмивка.

— Коя е тя? — прошепна Мун Ки.

— Апикела — отвърна съпругата му, изтича и дръпна хавайката — берачка на цветя. Едрата жена погледна прокажения и в очите й бликнаха сълзи. Подаде вързопа с храна на Нюк Цин, притисна мършавия китаец към огромните си гърди и прошепна:

— Ще се погрижим за теб.

Почти цял месец Апикела и ленивият й съпруг Кимо криха китайците, споделяйки с тях оскъдната си храна. Тъй като сега трябваше да изхранват четирима, налагаше се Апикела да излиза всеки ден из гората и да събира мейл. Нейният съпруг го подготвяше за продан, като разрязваше умело кората, издълбаваше гъбестата сърцевина и така оставаше уханно гъвкаво стебло, от което можеше да се оплетат гирлянди. Той отнасяше от време на време гирляндите в Хонолулу и ги разпродаваше на търговците на цветя. С така спечелените пари изиграваше някоя и друга игра на пуул, купуваше хлебни плодове, малко свинско и ориз. Тъй като хавайците ядяха рядко ориз, тази подозрителна покупка предизвика коментари, ала Кимо ги пресече, отбелязвайки:

— Минавам на ориз, за да стана умен като китайците.

Веднъж, когато грамадният ленив Кимо донесе ориз, Нюк Цин захапа долната си устна и попита:

— Защо правиш това за нас, Кимо?

— Като деца ходехме на църква — отвърна вместо него Апикела — и там често ни разказваха как Христос обичал прокажените и че отношението към болните е изпитание за всички добри хора. Нито един прокажен, отишъл при Христос, не си тръгнал, без да получи помощ, и нито един прокажен, дошъл в дома на Кимо и Апикела, няма да бъде отпратен.

— Колко още можете да ни криете тук? — попита Нюк Цин.

— Докато човекът умре — отговори твърдо Апикела.

Така те продължиха да живеят още седмица, когато един шпионин в магазина в Хонолулу пресметна колко прави две и две и разсъди: „Никога по-рано Кимо не е продавал толкова много майл. Нито пък е купувал ориз. Значи той крие прокажения китаец“. И побърза да отиде в полицията.

— Сигурен съм, че Кимо и Апикела, които живеят на поляната по пътя към Пали, крият май пейк.

Шпионинът получи добро възнаграждение за това, че бе проявил съобразителност, и същия следобед полицаите се изкачиха към поляната. Когато изскочиха на откритото, Нюк Цин, отчаяна, грабна една тънка пръчка, за да ги отблъсне, а грамадната Апикела се опита да се бори с тях.

— Кой беше този лош човек, който ни предаде? — извика Кимо.

Но слабият и треперещ Мун Ки излезе от малката, почти рухнала колиба и се остави да го хванат. Полицаите бяха толкова доволни, че най-сетне са намерили бегълците, та веднага ги забутаха надолу.

— Позволете ни поне да благодарим на тези добри хора — извика Нюк Цин на хавайски, но не й разрешиха.

И докато я влачеха по пътеката към пътя, тя се обърна назад и видя огромните хавайци, които плачеха, гледайки как отвеждат приятелите им.

Когато чу, че китайските му прислужници са заловени, доктор Уипъл забърза към пункта за прокажени, където събираха заразените, за да бъдат откарани в изгнание на острова, и потърси Нюк Цин и съпруга й.

— Иска ми се да бяхте успели да избягате — каза им той на хавайски. — Съжалявам, че ви виждам тук.

— Отведохте ли децата в домовете им? — попита Нюк Цин.

— Твърдо ли сте решили да бъдете кокуа? — на свой ред попита Уипъл.

— Да.

— Можете да не стоите тук, ако желаете. Докато дойде време корабчето да отплава.

Той я откара в дома си и й показа четирите деца — пълнички и щастливи, облечени с американски дрехи. Тя се разсмя и рече:

— Не изглеждат като китайчета.

Събра ги и им каза, че ще ги заведе в новите им домове. Доктор Уипъл ги натовари на каретата и подхванаха неприятната си мисия. В първата къща, където живееха пунти, Нюк Цин остави едно от момчетата.

— Отгледайте го така, че да стане добър човек — рече тя.

— Ще бъде трудно — отговори човекът — но ще опитаме.

— Научете го да говори всички езици — каза Нюк Цин във втората къща, в която живееха хакка, и те приеха с неохота детето.

В третата, отново пунти, тя помоли:

— Възпитайте го да почита баща си.

А в последната, хакка, пак настоя:

— Научете го да говори всички езици.

После помоли доктора да я откара в дома на Хюлет, където намери готвача и съпругата му, за да поговори с тях за нероденото дете.

— Задръжте го, все едно е ваше собствено. Дайте му вие име. Учете го да ви тачи като истински родители.

— Кога ще пристигне тук детето? — попитаха хората, които бяха пунти.

— Веднага щом някой кораб тръгне от прокажения остров — отвърна Нюк Цин и двамата, избрани да бъдат родители, потръпнаха.

Когато поеха обратно към карантинния пункт, доктор Уипъл отби по долината Нууану към полето, което беше дал на Нюк Цин.

— Госпожо Кий, регистрирах това парче земя в съда и платих данъците за него — обясни той. Бе поставил камъни в ъглите на парцела от седем акра. — Когато съпругът ви почине, а той няма да живее още много дълго, върнете се тук, отглеждайте таро и си вземете децата.

Нюк Цин погледна мокрото поле от каретата и то й се стори невероятно красиво.

— Ще запомня тази земя — каза тя на хавайски.

Но в този миг доктор Уипъл видя, че към тях идват двама грамадни хавайци.

— Паке! Паке! — завикаха те, щом забелязаха Нюк Цин. — Дойдохме за децата!

Двамата затичаха толкова бързо, колкото им позволяваха огромните тела, и хванаха за ръце приятелката си.

— Нали ще ни позволиш да се грижим за децата вместо теб? — замолиха се те.

— Но къщата ви е толкова малка — възрази Нюк Цин.

— Достатъчно голяма е за децата! — извика сърдечно Апикела и разгърна ръце, като че ли разтваряше порти. — Моля те, паке уахин! Нали ще ни оставиш децата?

Нюк Цин се замисли за момент над това странно искане. Щеше й се Мун Ки да бе с нея, но беше сигурна, че той би одобрил решението й. „Пунти и хакка семействата може да се отегчат от децата ни, нищо, че всички сме от «Картаджиниън» — разсъди тя. — А Апикела и Кимо ще ги обичат винаги.“

— Ще дадем децата на вас — отговори Нюк Цин от името на семейството си.

И помоли доктор Уипъл да подкара обратно към къщите, където бе оставила децата.

— Така ще е по-добре, защото всички момчета ще бъдат заедно при Апикела и Кимо — обясняваше тя на китайците. — Но се надявам, че заради съпруга ми ще им давате от време на време малко пари.

— Пари? Задето гледаме децата? — попита удивено дебелата Апикела и Нюк Цин помисли колко е странно, че за китайските семейства, които имаха добра работа, винаги биваше трудно да приемат едно чуждо дете, а хавайците, дето нямаха нищо, неизменно намираха място за едно, три или пет деца. Видя за последен път момчетата си по пътя към Пали — едното бебе беше в прегръдките на Апикела, другото — сгушено в ръцете на Кимо, а двете по-големи момчета крачеха с мъка, но щастливи зад тях.

Когато дойде време лекарският съвет да удостовери, че Мун Ки е действително прокажен и следователно подлежащ на доживотно изгнание без право на обжалване, заключението му бе:

— Тежък случай на проказа. Поражения както външни, така и вътрешни. Заточението на Калауао задължително.

Подписаха документите и трима от лекарите си тръгнаха.

— Мун Ки — рече доктор Уипъл на осъдения човек — където и да отиде едно човешко същество, там го очакват предизвикателства. Бъдете колкото може по-добър и боговете ви ще гледат благосклонно на вас. И нека Господ в небесата ви закриля. Сбогом.

Като се поклони със скръб, която изпълва всички хора, сблъскали се с големи промени в живота, доктор Джон Уипъл се прибра вкъщи.

Два дни по-късно четиридесет осъдени болни бяха сбрани заедно и отведени през улиците на Хонолулу към пристана, където ги чакаше корабът за прокажени „Килауеа“. Докато мъжете и жените привидения минаваха, жителите на града се отдръпваха в ужас, тъй като едни куцукаха с крака без пръсти, а други гледаха безучастно пред себе си със страшни лица без бузи, чиито устни и носове бяха окапали. Обречените приближиха в тишина „Килауеа“ — малък съд с тъп нос и водоизместимост четиристотин тона, с мръсен комин и палуби. На него имаше вързани домашни говеда за предстоящото кратко, но бурно пътуване до колонията на прокажените, и животните мучаха тъжно при поклащането на кораба. Щом болните се появиха, бе спуснат подвижен мост и полицаите, на които вече им бе прилошало, поведоха обречените мъже и жени към борда; в този финален момент, когато прокажените трябваше да бъдат откъснати завинаги от семействата си, се надигна чудовищен вопъл.

— Ау! Ау! — виеха жени, на които отвеждаха съпрузите.

— Сбогом, синко! — извика старец с лице, окъпано в сълзи.

— Ще се срещнем в рая, край прохладните води! — плачеше сестра, чийто брат бе избутан към грозния съд, този безличен кораб към ада.

— Ау! Ау! — скърбяха множеството зрители, докато наблюдаваха как поразените от болестта се качват бавно по моста, треперещи и обзети от ужас.

В известен смисъл риданията на тези, които оставаха на брега, бяха традиционни и от благоприличие; но не и звуците, които сега се изтръгваха от палубите на „Килауеа“, където отчаяните прокажени се бяха подредили около перилата и изплакваха покъртителните си думи за сбогом. Обречени жени махаха с ръце без пръсти. Мъже с лица, останали без черти, изричаха прощални слова. Някои бяха в твърде напреднал стадий на болестта, за да могат да стоят прави, и ревяха, без да се обръщат към никого, присъединявайки стенанията си към всеобщия вопъл.

От време на време обаче сред четиридесетте жертви се отделяше една, чието лице или име извикваха у всички инстинктивен изблик на мъка. Първият такъв сърцераздирателен случай бе едно прекрасно малко момиче, около десетгодишно, напуснало пристана, без да има нито един член на неговото семейство, който да му каже „сбогом“. Докато бързаше нагоре по моста, по лицето му се видяха наченки на рани и на всички стана ясно, че скоро то ще бъде напълно съсипано от болестта. Но детето прекрачи учудено и объркано върху палубата на „Килауеа“, без да разбира каква ужасна стъпка прави. Една по-възрастна жена, изпълнена със съчувствие и също осъдена на изгнание, се приведе, за да утеши момичето. Ала щом видя да се приближава страшното й лице без брадичка, то изпищя, без да съзнава, че скоро ще изглежда по същия начин.

Следващият случай бе човек, известен с необикновените си умения като плувец — огромен, красив мъж с широки гърди и силни ръце. Мнозина бяха дошли да го изпратят на сетното пътешествие към острова, откъдето нито един прокажен не се бе върнал. Когато спря в горния край на моста и се обърна, за да помаха на своите приятели, показвайки пръстите си, вече разядени по краищата, трагедията му потресе всички и се понесоха викове „Ау, ау!“. Този израз на съпричастие към мъката му го трогна и той скри лице, но жестът му само усили плача.

Третият случай обаче бе съвсем различен, толкова страшен, че хората на брега занемяха. Това бе една изключително прелестна млада жена с цветя в косата, по чието тяло никой не откри фаталните белези. Стъпалата й бяха чисти, пръстите на ръцете също. Нямаше и следа от зараза по лицето й, но очите й бяха стъклени и добре осведомената тълпа осъзна, че при нея болестта трупа силата си вътре в организма, готова да изригне навсякъде по тялото в огромна рана. Смъртта на тази жена щеше да бъде ужасна, съпроводена с цялостно разложение, и всички, които я гледаха как се качва бавно и изящно по моста, затаиха мъката в себе си.

Ала тя не можа да замине спокойно, тъй като съпругът й разбута зяпачите и се опита да изтича след нея по мостчето, крещейки: „Кинау, Кинау! Ще бъда твой кокуа!“. Пазачите го спряха и съпругата му Кинау, наречена на името на една от най-изявените хавайски кралици, погледна надолу по мостчето и извика съчувствено:

— Не можеш да дойдеш с мен, Кеалаикахики.

След което пристъпи с огромно достойнство върху „Килауеа“ и нареди на пазачите да отведат съпруга й. Тя го наблюдаваше безучастно как се отдалечава и дори и неистовите му викове да стигаха до сърцето й, не го показа с нищо. Той изчезна от дока, крещейки: „Кинау, Кинау! Ще бъда твой кокуа!“.

Когато всички обречени хавайци се качиха на борда, полицията доведе китаеца Кий Мун Ки и понеже убийствената болест бе известна като май пейк, тълпата реши, че е лично виновен за трагедията, разиграла се този ден, и всички замърмориха силно против него. Той мина сам през враждебно настроените групи, без да погледне нито наляво, нито надясно, докато най-сетне се озова при мостчето. Тогава напред се втурнаха двойка огромни хавайци, за да се простят с него. Това бяха Кимо и неговата съпруга Апикела, те прегърнаха без страх прокажения, целунаха го по страните и му казаха „сбогом“. Слабият треперещ китаец тръгна нагоре по мостчето, леко успокоен. Беше се надявал доктор Уипъл да бъде там и да го изпрати, ала лекарят нямаше повече сили да понесе гледката на хората, за които бе помогнал да бъдат осъдени, и да приеме последните им думи за сбогом. Сред днешната група имаше повече от двадесет души, явили се пред медицински комисии, в които бе участвал, и той не можеше да издържи да види как те заминават отчасти и по негово нареждане. В дните, когато „Килауеа“ отплаваше, докторът оставаше вкъщи и се молеше.

Щом Мун Ки се качи благополучно на борда, капитанът извика: „Отворете клетката!“. Двама моряци се спуснаха към една плетена клетка, направена върху палубата на кораба на прокажените, и дръпнаха навън вратата, покрита с решетка. Тогава други моряци заподвикваха „Хайде! Влизайте!“, като внимаваха да не докосват прокажените.

Клетката не бе голяма, а вратата бе ниска, и обречените се навеждаха, промъкваха се вътре един по един и си намираха място. Плетената врата бе затворена и завързана, след което капитанът извика успокояващо към тях:

— При вас постоянно ще има човек. Ако почнем да потъваме, той ще пререже въжето и ще отвори вратата.

Докато траеше всичко това, се появиха двама други моряци с кофи сапунена вода и се захванаха да мият перилата на мостчето, по което след малко трябваше да се качат на борда обикновените пътници. Щом моряците побързаха да се спуснат долу и да избягат от миризмата на четиридесетимата прокажени, капитанът извика:

— А сега да се качват кокуа!

Измежду тълпата пристъпиха напред около дванадесет хавайци — мъже и жени, и тръгнаха пипнешком, хванати за чистите перила на подвижното мостче, сякаш в неестествен унес. Те бяха кокуа, онази странна група хора, които доказаха в късните години на деветнадесетото столетие в Хаваите, че думата „любов“ има действително измерение. Щом всеки от тях стигнеше палубата на „Килауеа“, началникът на полицията го питаше внимателно:

— Сигурен ли си, че знаеш какво вършиш, като заминаваш доброволно за лазарета?

— Предпочитам да отида със съпругата си в лазарета, отколкото да остана тук на свобода, но без нея — отговори един мъж.

Никой, който наблюдаваше кокуа, не би могъл да предвиди, че точно тези хора ще бъдат подтикнати от толкова силна любов. Наистина имаше няколко стари жени, чийто живот бе почти минал и за тях бе понятно, че са готови да се присъединят към прокажените си мъже, с които бяха живели толкова дълго; също така имаше възрастни мъже с млади съпруги, жертва на болестта, и за тях също беше ясно защо са предпочели да останат със своите момичета; ала освен това имаше мъже и жени в разцвета си, качващи се по мостчето, за чието поведение сякаш не можеше да се намери обяснение. Хората върху дока се питаха: „Защо трябва един мъж в добро здраве да пожелае да замине доброволно за лазарета, за да сподели участта на такава жена?“. И на този въпрос нямаше друг отговор, освен думата „любов“.

Никой кокуа не застана край малкото десетгодишно момиче, нито край красивата Кинау. Ала последва всеобща изненада, когато полицаите оставиха китайката Нюк Цин да се присъедини към съпруга си. Щом тя доближи мостчето, двойката грамадни хавайци — Кимо и Апикела, пристъпиха напред, за да я прегърнат, и Апикела сложи върху отпуснатите рамене на жълтата си приятелка гирлянда от мейл.

— Ще обичаме децата ти — рече й тя.

Вдигнаха подвижното мостче на борда. Добичетата, вързани отпред, замучаха жалостиво. Тълпата на брега завика „Ау, ау!“ и „Килауеа“ пое към открито море с ужасния си товар. Когато доктор Уипъл чу в своя кабинет прощалното изсвирване на корабната сирена, той се замоли: „О, дано Господ бъде милостив към тях“. Защото единствен от всички, чули сирената, знаеше какво очаква Нюк Цин и Мун Ки. Беше виждал лазарета.

* * *

Остров Молокай, към който пътуваха затворените в клетката прокажени, бе един от притежаващите най-странна красота в хавайската група. Той лежеше в синия Тихи океан като огромна лява ръкавица на рицар. Отворът при китката гледаше на запад към остров Оаху, а свитите в шепа пръсти сочеха на изток към Мауи. Южната част на Молокай представляваше хълмисти ливади, често покрити със сивкави и изсъхнали треви, защото валеше рядко, докато северната бе осеяна със скали, едни от най-внушителните на островите. Изникваха подобно кули изпод разбиващите се вълни, а върховете им се губеха понякога на километър височина. Откъм морето представляваха само отвесни канари, а от двете им страни се стичаха десетки и десетки блестящи на слънцето водопади. В основата на тези скали се намираха възхитително красиви долини, вклинени на неколкостотин метра навътре в сушата, където опираха в извисяващи се отвесно нагоре стени от гранит. Но макар тесни и малки, те бяха може би едни от най-хубавите на Хаваите. Горе във висините живееха бели кози, така че корабите, хвърлящи котва откъм северния бряг на Молокай, се движеха постоянно под величествени скали, трептящи водопади и лудориите на хиляди кози. През дните, когато нямаше какво да правят, моряците изпразваха оръжията си безцелно към скалите, за да накарат козите да подскачат като луди по каменните стени, непристъпни за човешки крак. Така необитаемият северен бряг на Молокай бе напълно откъснат от равните пасища на южния, където живееха около две хиляди обикновени островитяни.

От изолираната, ала внушителна северна страна стърчеше палецът на ръкавицата — малък, покрит със зеленина полуостров, образуван милиони години по-късно от острова. Дълго след като били замрели вулканите, чието действие бе създало Молокай, извън очертанията на брега последвало ново, допълнително изригване. То не идвало от главния вулкан и нямало намерение да сътвори голям остров; задоволило се да добави към възхитителните пропорции само един красив полуостров, от чиито тревисти брегове човек можеше да се любува на извисяващите се канари на запад и изток. Това бе великолепно парче земя, поетично творение на природата, и от най-ранните спомени за хавайската история се знаеше, че тук са живели щастливи рибари, изградили сплотена общност, наречена от тях Калауао.

После, през 1865-а, годината, в която представителите на рода Кий напуснаха Китай, хавайското правителство постепенно осъзна факта, че новата болест, наречена май пейк, представлява епидемия от изключително опасен вид. Беше ирония на съдбата, че проказата бе наречена китайската болест, тъй като тази напаст не бе дошла от Китай, нито пък поразяваше само китайци. Но бе необходимо да се наложи някаква карантина и райският полуостров Калауао бе определен да стане лазарет. Беше известно, че проказата е заразна, но никой не знаеше лек за нея; затова в неистовото си желание да се предприеме някакво действие медицинските съветници на правителството казаха: „Можем поне да изолираме болните“. Поде се отчаяно преследване на прокажените; хавайците, живеещи на Калауао, бяха изселени завинаги от техния полуостров и „Килауеа“ започна мрачните си пътувания към лазарета. Никога в историята на земята не бе имало такова адско място, разположено сред подобни райски околности.

В първия ден на ноември 1870-а корабът „Килауеа“ спря откъм източната страна на полуострова, пусна котва на около стотина метра от обточения със скали бряг и се заклатушка по вълните под царството на скачащите кози. Капитанът нареди да бъдат махнати част от перилата на палубата и моряците започнаха да пускат в океана огромни бъчви с осолено говеждо, пушена сьомга и сушено пой. След като товарът бе хвърлен, прокажените от Калауао заплуваха към кораба и повлякоха продуктите към брега, защото колонията нямаше пристан за разтоварване.

Сега говедата от предната част на кораба бяха поведени назад към кърмата и избутани в океана сред силен рев и мучене. Плуващите прокажени ги яхваха и насочваха към брега. Понякога някоя изплашена крава хвърляше ездача си и поемаше към открито море, но плувците я настигаха и заставяха да свърне към брега. Един от моряците, отегчен от спортната надпревара на плувците, гръмна за развлечение към скалите с мускета си и прокажените от клетката на палубата видяха дивите кози, които заскачаха по канарите и се понесоха като песен от един зъбер към друг. Тези бели животни станаха за обречените мъченици символ на свободата, изгубена за тях завинаги.

Спуснаха на вода най-голямата лодка на кораба с трима моряци на греблата и полицейският началник, който съпровождаше прокажените, нареди да отворят клетката, извикваше ги по имена и изчака първата група болни мъже и жени да се качат на лодката. С това задълженията на правителството свършваха, полицаят стоеше на палубата, гледайки как лодката се плъзга към брега, оставя човешкия си товар и се връща. После пусна следващата група и така четиридесетимата прокажени бяха изоставени на брега без други дрехи, освен тези на гърба им, без пари, храна и лекарства.

— Сега можете да придружите съпрузите и съпругите си, но това е ваше доброволно решение — обърна се полицейският началник към близките на жертвите. — Правителството няма нищо общо с вашата постъпка. Желаете ли да отидете на брега и да живеете с прокажените?

Всички кокуа стояха като хипнотизирани, загледани с ужас натам, и едва имаха сили да обърнат езиците си, за да изрекат нещо.

— Аз желая — каза възрастна жена с дрезгав глас и слезе в лодката.

— Аз желая — заяви млада жена и се спусна разтреперана подир нея.

— Доброволно ли искате да направите това? — попита накрая началникът Нюк Цин.

— Да — отговори тя.

Лодката пое към брега и Нюк Цин затърси с очи селището на прокажените на Калауао.

Когато наближиха зеления полуостров, тя видя изненадана, че на него всъщност изобщо няма постройки.

— Къде са къщите? — попита на хавайски Нюк Цин един от гребците.

— Няма никакви къщи — отвърна той, без да смее да я погледне в очите.

И наистина нямаше… поне такива, за които да си струва да се говори. Имаше няколко колиби, покрити с трева, и тук-там руини от домовете, изоставени от хавайците при изселването им преди пет години, но нямаше истински къщи, нито болница, магазин, държавна сграда, църква, пътища, доктори, медицински сестри. Нюк Цин гледаше, обзета от паника, очакващата я естествена природна среда и търсеше да зърне някакви признаци на обществен живот. Нямаше полиция и каквито и да е държавни служители, нито свещеници. Нямаше кой да продава дрехи, нито да прави пой.

Носът на лодката се удари в брега, ала никой не помръдна. Моряците изчакаха и тогава един от тях каза, сякаш се срамуваше, че участва в подобна мрачна сцена:

— Това е Калауао.

Ужасени от онова, пред което бяха изправени, кокуа станаха и слязоха от лодката.

— Алоха — извика морякът, щом лодката потегли за последен път към кораба. „Килауеа“ пое отново в открито море.

— Къде е болницата? — извика Нюк Цин, без да се обръща към никого, докато опитваше да открие Мун Ки сред захвърлените прокажени.

Плачът й бе чут от едър, висок хаваец, известен сред прокажените като Кауло Нуи, Големия Саул от Библията. Той нямаше нито нос, нито пръсти, но все още притежаваше огромна сила. Отиде при Нюк Цин и извика на хавайски:

— Тук няма закони. Важи само онова, което кажа аз.

Всички новопристигнали бяха толкова уплашени от подобно положение на нещата, колкото и Нюк Цин. Големия Саул обаче не обърна внимание на останалите, а посочи китайската двойка с осакатената си ръка.

— Вие донесохте май пейк! — извика той. — И ще живеете отделно!

— Къде? — попита смело Нюк Цин.

— Настрани — рече грамадният мъж. Тогава погледът му попадна върху младата Кинау, която все още бе с цветя в косите, той тръгна към нея и обяви: — Тази жена е за мен.

Кинау заотстъпва назад ужасена от едрия мъж без нос и със силно деформирани ръце. Тя потрепери, Големия Саул забеляза това и за да й даде урок, я сграбчи за лявата ръка, дръпна я към себе си и я целуна по устните.

— Ти си моя! — заяви отново той.

Нюк Цин очакваше да види как някой — сама не знаеше кой, ще пристъпи напред и ще събори грамадния грубиян на земята, но когато никой не го направи, тя, както и всички останали, постепенно проумя страшната истина за Калауао. Големия Саул, хванал треперещата Кинау, огледа новопристигналите и повтори:

— Тук няма закони.

И това бе истина. В целия Калауао не се чуваше думата на властта, нито гласът на Бога, нямаше никакви лекарства. На полуострова без къщи нямаше дори редовен източник на вода, а храна имаше само когато „Килауеа“ благоволеше да подхвърли в морето достатъчно бъчви и добитък. В действителност прокажените бяха захвърлени на брега без нищо друго, освен присъдата да умрат. А какво правеха, докато дойдеше този момент, никой не го беше грижа.

Ако някой от току-що пристигналите таеше някаква надежда, той скоро бе изтръгнат от заблуждението си по потресаващ начин от това, което се случи след малко. Кинау беше необикновено хубаво момиче и фактът, че нямаше никакви отворени язви, я правеше нещо изключително в обществото на обречените. Големия Саул и неговите приятели грубияни бяха възбудени от нейната красота и не можеха да чакат да падне нощта, когато обикновено ставаха подобни неща. Затова трима от тях я завлякоха зад една стена, останала от къща, в която някога бе живяло семейството на рибар. Двамата, присъединили се към Големия Саул, бяха сред най-отвратителните в групата, тъй като месата им се разкапваха, но те си мислеха: „Хаваите ни захвърлиха тук. На никой не му пука какво става, а освен това скоро ще бъдем мъртви“. Ето защо те замъкнаха Кинау зад стената и започнаха да късат и свалят дрехите й с онова, което бе останало от ръцете им.

— Моля ви! Моля ви! — плачеше тя, но нищо не можеше да се направи, за да се попречи на тримата, изпълнени с похот мъже.

Когато остана гола, те й се възхищаваха известно време, опипваха тялото й, разглеждаха го и се смееха, а после й се изредиха — двама я държаха, докато третият бе върху нея. След време тя припадна.

Пет дни Големия Саул и неговите приятели я пазеха само за себе си, сетне всички останали, които смятаха, че са достатъчно силни, за да се включат в групата, имаха възможността да го сторят. Щом видеха голата Кинау, все още непоразена от болестта, те се изпълваха със спомени за дните, когато бяха истински мъже, и изобщо не се притесняваха от това, което вършеха.

Понякога Големия Саул зарязваше момичето, за да реши как да се разположат прокажените. Беше непреклонен в решението си, че китайците трябва да бъдат отделени. Така че Нюк Цин и съпругът й бяха принудени да живеят на края на колонията от шестстотин умиращи мъже и жени. Първите шест дни спаха на голата земя; после намериха изоставена стена, която използваха да направят груб навес с помощта на клони от храстите и листа, тъй като нямаше никакъв дървен материал. Легло им беше твърдата земя и когато заваля, водата се стичаше под тях, така че Мун Ки, когото и без това го тресеше, едва не умря от пневмония. Тогава с голи ръце, защото нямаше никакви инструменти, Нюк Цин изгреба пръст и я струпа на малък насип. Покри го с клонки и листа и така стъкми легло, което не можеше да подгизне, освен ако дъждът не бе изключително проливен.

На двамата китайци, обявени извън закона, бе забранен достъп до бъчвите с храна, преди всички останали да са взели своите дажби, след което Големия Саул обяви, че на тях се полагат половин дажби. И ако не беше находчивостта на Нюк Цин, двамата щяха да умрат от глад. Тя намери при рифовете дребни охлюви, които ставаха за ядене, а в една от изоставените долини откри подивяло таро, растящо на суха земя. С помощта на клонки, събрани от скалите, Нюк Цин направи малка подземна пещ и в нея печеше тарото. Така че животът отделно от другите имаше и своите дребни предимства. Без съмнение семейство Кий живееше по-добре от изглеждащите покъртително прокажени, които вече не можеха да ходят.

През 1870 година на Калауао имаше над шестдесет такива болни, неподлежащи на описание: стъпалата им бяха окапали, ръцете им наподобяваха чукани и те пълзяха из колонията, молейки за храна, която не можеха да си осигурят, нито да си приготвят. Често тези хора, представляващи ужасяващи човешки останки, нямаха изобщо лица, а само очи и гласове, които се вдълбаваха в спомените на околните. За тях нямаше лекарства и легла, не се полагаха каквито и да било грижи. Те пълзяха покрай брега на Калауао и когато им дойдеше времето, умираха. Обикновено дори не намираха покой в гроб, а просто ги оставяха настрани, докато костите им се оголеха и ги заровеха в плитка яма.

Понякога властите в Хонолулу забравяха да изпратят „Килауеа“ с нови запаси храна и тогава в селището наставаше пълен терор. Големия Саул и неговите приятели се разпореждаха със запасите, които бяха останали, и защитаваха правата си с насилие. Смъртността се увеличаваше, всеки ден умираха по четири-пет души. Жена без крака можеше да лежи цял ден на пътеката, молейки за храна или вода, без да бъде чута, а останалите се надяваха единствено тя да умре през студената нощ. Обикновено така и ставаше. Изтерзаното й тяло се въргаляше цял ден, а понякога и три дни там, където я бе сварила смъртта, докато Големия Саул не наредеше на някого да го махне.

На Калауао нямаше закони, а също така почти липсваше и човечност. Това, което правеше положението още по-ужасно, бе, че грозният малък кораб „Килауеа“ се появяваше редовно с поредния товар прокажени и щом те биваха захвърлени на брега без нищо, Големия Саул тръгваше сред тях и им съобщаваше безусловната смразяваща истина: „Тук няма закони“.

Красивата млада Кинау бе държана като затворница в течение на шест седмици, през които повече от осемнадесет мъже се насладиха на небелязаното от болестта й тяло. После я оставиха на свобода, така че всеки можеше да се възползва от нея. Позволиха й да облече една съвсем лека рокля, но начинът, по който я носеше, показваше, че по Божията милост младата жена бе изгубила разсъдъка си. Не помнеше нищо от онова, което й се беше случило, и ходеше като замаяна, без да може да насочи вниманието си към настоящето. Така че в течение на три или четири месеца, който и мъж да я пожелаеше, просто я хващаше и отвеждаше там, където спеше върху студената земя, и се забавляваше с нея колкото искаше. После я отблъскваше и тя тръгваше като привидение с развлечена рокля и без цветя в косите, изгубили блясъка си, докато някой друг я помъкнеше към леговището си. Жените от Калауао изпитваха съжаление към нея, ала всяка имаше свои проблеми, така че никой не се грижеше за горката полудяла жена.

На четвъртия месец от пристигането на Кинау — беше февруари 1871 година, страшната проказа, стаила се в нея, изби. В течение на няколко седмици тялото й се осея с язви и тя се превърна в ходещ труп с дебела, подпухнала кожа на лицето, треперещи устни, готови да окапят, и болка в гърдите, от която й прилошаваше. Сега мъжете я оставиха на мира, ала в умопомрачението си клетницата сваляше тънката рокля и показваше язвите по тялото си. Отиваше бавно при Големия Саул, после при първия му заместник, а след него — при втория, като хленчеше:

— Искам пак да легна с теб.

Стана такъв тежък проблем за общността, че мъжете не можеха да я понасят, щом я видеха да приближава с окапващо тяло.

— Някой трябва да я тресне по главата — рече накрая Големия Саул.

И това се случи в една тъмна нощ. Тя остана да лежи мъртва два дни върху пътеката, преди най-сетне да я отмъкнат надалеч и да я погребат.

Естествено, никоя жена не се намираше в безопасност на Калауао, тъй като Големия Саул и неговите хора се чувстваха свободни да посегнат на всяка, която пожелаят. Онези от тях, пристигнали на брега без мъже, които да ги защитават, страдаха ужасно. Обикновено те бяха в ненапреднал стадий на болестта и да бъдат изнасилвани нееднократно от мъже без лица или с ръце, превърнали се в чукани, бе непоносимо. Ала нямаше спасение и Калауао бе пълен с жени, изпаднали във вцепенение, които оплакваха сами себе си:

— Защо Господ ме наказа така?

Не бива обаче да се смята, че единствено мъжете носеха вина за упадъка, обзел Калауао, тъй като и сред жените имаше много, нелоши на външен вид, които разсъждаваха така: „Обществото ме изостави. Тук няма никакви закони и никой не се интересува какво правя“. Те помагаха на мъжете да приготвят силна и недобре преработена спиртна напитка от корени на растението тий или мътна бира от варени сладки картофи и понякога големи групи прокажени пиеха със седмици до умопомрачение, обикаляха шумно из селището, като се караха, крещяха неприлични думи на цялото население, накрая, изпълнени с похот, се събличаха съвсем голи и задоволяваха желанието си под аплодисментите на насърчаващите ги зрители. Онези, които разпалваха подобни оргии и като че ли най-много им се наслаждаваха, бяха жени, и в тези времена на полуострова, където нямаше свещеници, нито държавни служители, за да защитят реда, не бе необичайно в края на деветдневно пиянство да се види някоя полугола жена да залита и крещи:

— Мога да задоволя едновременно които и да са четирима и когато свърша с тях, те ще са полуживи.

Веднага скачаха доброволци и следваше дива, безумна проверка дали тя ще удържи на предизвикателството. Щом свършеше, жената заспиваше пияна и изтощена направо на голата земя. През нощта почваше да вали, но никой не я завиваше и след няколко дни тя умираше, ала не от проказата, а от туберкулоза.

Ако през онези години някой пожелаеше да види представители на човешкия род, паднали възможно най-ниско и затънали в собствената си мръсотия, той би трябвало да посети Калауао. Защото полуостровът бе прокълнат не само заради проказата; той бе също така белязан и с човешката глупост и тъпота. Калауао имаше две области — източна, където духаха студени ветрове и валеше непрестанно, и западна, с топъл и приятен климат. Колонията на прокажените обаче бе въдворена на суровия източен бряг и правителството настояваше да бъде там, докато по-благоприятният западен бряг оставаше ненаселен. В източната част, която беше близо до извисяващите се скали, първите слънчеви лъчи падаха късно сутринта и се скриваха рано следобед; а на западния склон слънцето грееше много по-дълго. И, което бе най-глупавото, въпреки че по скалите течаха стотици водопади, нито един от тях не бе хванат в канал и насочен към селището на прокажените. Отначало бе осигурен слаб приток на вода чрез неподходяща, снадена на няколко места тръба, но тя отдавна се беше счупила и водата трябваше да се влачи на ръце от километри. Често умиращите, без кокуа край тях, молеха безпомощно за вода, която така и не получаваха. Цели шест, изпълнени с безразличие години нито един служител от Хонолулу не намери време, за да се замисли над тези проблеми или да отпусне поне някакви мизерни суми за тяхното решаване. Някога, в стари времена, хората казвали: „Далеч от очите, далеч от сърцето“. И рядко в човешката история тази мъдра мисъл, пропита с безчувственост, е бивала така вярна, както в случая с лазарета на Калауао. Правителството бе постановило: „Прокажените трябва да бъдат пратени в изгнание“, и едва ли не смяташе, че заточаването на прокажените тела решаваше проблема.

* * *

Не би било справедливо обаче да се каже, че през тези първи, ужасяващи години никой не бе проявил загриженост. Понякога смели християнски свещенослужители от другите острови посещаваха Калауао, за да извършат служба по случай женитбата на умиращи хора, нежелаещи да изживеят последните си дни в грях. Случваше се пастори и последователи на мормоните да обиколят набързо лазарета и посещенията им се помнеха дълго след като си бяха заминали. Доктор Уипъл бе идвал веднъж на седемдесетгодишна възраст, за да види от какво има нужда селището, и докладва: „От всичко“. В един момент група набожни прокажени оформиха нещо като църква и прелиствайки скъпоценната си Библия, бяха стигнали до онзи изпълнен с надежда откъс, в който Апостол Йоан съобщава: „И като минаваше, видя един човек, сляп по рождение. Учениците Му Го попитаха и казваха: Рави, кой е съгрешил, тоя или родителите му, за да се роди сляп? Иисус отговори: Нито тоя е съгрешил, нито родителите му… плюна на земята, направи калчица от плюнката и намаза с нея очите на слепия; и му рече: Иди се мий в къпалнята Силоам… Той отиде, уми се и се върна прогледнал“. Прокажените нарекоха своята църква Силоама. Тя нямаше сграда, понеже Хонолулу не можеше да отдели никакъв дървен материал, но пазеше вярата им жива, защото всеки прокажен бе убеден, че някъде в света трябва да има езеро, наречено Силоам, лекарство или мехлем, които биха могли да го излекуват.

Тъй като беше бременна, Нюк Цин се изплъзна от вниманието на Големия Саул и безскрупулната му банда, а и с приближаването на времето да роди тя забрави за него и бе завладяна от страхове от различно естество. Най-напред я безпокоеше липсата на вода и Нюк Цин се питаше какво ще прави съпругът й, когато дойдеше бебето. Имаха само един малък съд за вода, но нямаше къде да я сгреят.

— Ще помоля някои от хавайките да помогнат — обеща й Мун Ки — те имат кофи.

Ала Големия Саул не позволи никому да приближи китайския заслон и когато настъпи денят, Нюк Цин роди петия си син в условия, в каквито не би било оставено дори животно — без вода, без чисти дрешки, очакващи детето, без храна, която да ускори притока на майчиното мляко, без легло за новороденото, освен студената земя; нямаше дори чиста слама, на която да легне майката. Въпреки това тя даде живот на едно бебче с червено личице и косо разположени очички. И от този момент започнаха тревогите й.

Дотогава никой не знаеше как се предава заразата — беше факт, че много кокуа подобно на Нюк Цин живееха в лазарета с години в най-тесен контакт с прокажените, без изобщо да прихванат май пейк. Затова обикновеният допир не можеше да е обяснението за разпространението на болестта; ала тя бе научила, че ако дете под осемгодишна възраст остане в продължителен контакт с прокажен, то със сигурност ще се зарази; ето защо се грижеше колкото може по-добре за новороденото и се молеше то да дочака следващото пристигане на „Килауеа“. И докато чакаше, Нюк Цин правеше редица неща, които да закалят преждевременно сина й. Всеки ден го подлагаше на ветровете, за да свикне с тях; хранеше го постоянно, за да бъде здрав; пляскаше го силно, за да добие устойчивост спрямо сътресенията. Но нощем го гушваше нежно до мършавите си гърди, изпълнена с обич и отчаяние.

Когато „Килауеа“ най-сетне се зададе, Нюк Цин бе обзета от вълнение и решителност да действа внимателно. Ето защо веднага щом пристигна първият товар от прокажени, тя отиде на мястото, където спря лодката.

— Моето бебе трябва да се върне с кораба ви — извика Нюк Цин на един от гребците и пристъпи, като че ли се канеше да се качи заедно с детето.

Но моряците от „Килауеа“, изпълнени със смъртен страх, че някой ден прокажените от Калауао ще опитат да завладеят кораба им и да избягат, решиха, че Нюк Цин има точно такова намерение. Затова този, към когото се беше обърнала, я събори с едно от греблата и завика на другарите си:

— Гребете! Гребете!

Когато те вече бяха на безопасно разстояние навътре в морето, Нюк Цин се изправи и отново извика:

— Искам да вземете само бебето ми на кораба.

— Ще питаме капитана — отговори един от моряците и след като лодката се върна, той каза високо: — Къде е китайката с бебето?

Нюк Цин затича толкова бързо, че едва не се препъна, и почти се разплака, щом морякът отблъсна детето.

— Капитанът иска да знае къде трябва да се предаде — рече той.

— На доктор Уипъл, в голямата къща — обясни усърдно тя.

— Доктор Уипъл почина миналия месец — измърмори морякът и се накани да отплава.

Нюк Цин бе зашеметена от новината и затърси трескаво друга възможност.

— Дайте бебето на Кимо и Апикела, събирачите на мейл — извика припряно тя.

— Къде, по дяволите, живеят те? — попита морякът и лодката се отправи отново към кораба.

При следващото идване казаха на изтерзаната китайка, че е по-добре да не вземат детето, понеже нямат никаква представа какво да правят с него, когато се върнат в Хонолулу, а и на борда на кораба нямат кърмачка и не могат да осигурят храна за бебето.

Нюк Цин се опита да обясни, че капитанът може да даде детето на който и да е китаец, а що се касае до храната — че е приготвила малки торбички с пой, които то да смуче. Но лодката пое обратно и обзета от паника, Нюк Цин видя, че „Килауеа“ се готви да отплава. Затова, без да знае какво всъщност възнамерява да стори, тя нагази във водата с детето на ръце и се опита напразно да плува към заминаващия кораб. Тогава обаче прекрасният хавайски плувец, споделял клетката на прокажените с Мун Ки, разбра в какво положение се е озовала тя, хвърли се към нея, грабна бебето с лявата си ръка и заплува бързо към кораба. Капитанът го видя и спря машината, докато силният мъж с бронзова кожа се хвана за едно въже, оттласна се, вдигна се нагоре и подхвърли детето в ръцете на един моряк, който го очакваше. После, без да се задържа секунда време, скочи и заплува обратно с лекота към брега на прокаженото селище. Сирената на „Килауеа“ изсвири и високо горе по скалите заскачаха белите кози. Нюк Цин стоеше със съпруга си Мун Ки и гледаше как заминава синът им Австралия; и всички, които заедно с тях наблюдаваха отплаващия кораб, знаеха, че където и да бъдеше занесено детето, то щеше да е по-добре, отколкото на Калауао.

* * *

На седмия месец от престоя им на Калауао изстъпленията на Големия Саул и неговите приятели застрашиха и китайците, тъй като Нюк Цин вече се бе възстановила от бременността. Те започнаха да я заглеждат и да си шушукат: „Човек би могъл да се позабавлява добре с нея, при това изобщо не е болна“.

И така, една нощ трима от тях нападнаха ненадейно заслона и се нахвърлиха върху Нюк Цин. Ала тя и съпругът й се бяха приготвили отдавна за този момент и нашествениците бяха посрещнати от двойка съпротивляващи се китайци, въоръжени с пръчки с остри върхове. Беше жестока, мълчалива борба. Обреченият Мун Ки се надигна от постелята си от листа за отчаяна битка с Големия Саул, докато Нюк Цин пореше и ръгаше другите двама с острите пръчки.

В миг обгърнаха талията й ръце с остатъци от длани и Нюк Цин усети отвратителния дъх на прокажения, притискащ я към себе си, ала тя удари назад с пръчките, той изпищя от болка и я пусна. Сега бяха двама срещу двама и, подобно на животно от джунглата, Нюк Цин заряза инстинктивно втория нападател, хвърли се към Големия Саул и с огромна сила заби пръчката отстрани в главата му. Изглежда, бе улучила ухото, прониквайки навътре в черепа, или меката област на слепоочието, защото пръчката потъна… дълбоко, дълбоко, доставяйки й удоволствие. В същото време Мун Ки го разпори от долу на горе с острата си пръчка и Големия Саул изстена.

Той се отдалечи, залитайки в нощта, притиснал ръце към двете си смъртоносни рани, и закрещя:

— Китайците ме убиха!

Това привлече вниманието на помощника му, останал невредим, който затича, за да помогне на шефа си, докато третият се запрепъва в тъмнината с неколкосантиметрово парче пръчка, стърчащо от лявото му око.

— Китайците ме убиха! — ревеше Големия Саул и разбуди цялата колония, така че в момента, когато действително започна да се олюлява в предсмъртна агония, заобиколен от факли, всички, които можеха да ходят, се бяха събрали, за да станат свидетели на мъчителната му смърт. Щом издъхна, те се отдръпнаха от грозния труп. Малцина не бяха пострадали от ръцете на Големия Саул и сега, след като видяха неговото разядено от проказата тяло в праха, си тръгнаха доволни. Ослепеният му приятел изчезна в нощта и скоро над прокаженото селище в Калауао се възцари тишина.

Това беше кошмарна нощ за двамата китайци. Те нямаше как да знаят, че общността като цяло одобрява смъртта на Големия Саул и ослепяването на другаря му побойник. Не можеха да знаят, сгушили се сами един до друг в тъмнината, че няма човек в Калауао, който да не бе научил как грамадният грубиян е намерил смъртта си.

— Отишъл да изнасили китайката и съпругът й го убил. Браво на него.

След полунощ заваля и тъжните капки, които падаха на покрива от листа и потекоха по пода отначало на тънки струйки, а сетне като малка река, увеличиха нещастието на двамата.

— Постъпихме правилно, Татко на Ю Чоу — прошепна Нюк Цин на треперещия си съпруг. — Трябвало е другите да го направят още преди години.

— Останаха ли ни пръчки? — попита Мун Ки.

— Загубих и двете — отговори съпругата му.

— Аз имам една и съм скрил друга под листата. Мисля, че когато дойдат на сутринта, за да ни хванат, трябва да се бием до смърт.

— Аз също — отвърна Нюк Цин, отиде в ъгъла на мизерната колиба и взе оръжието от калната земя. Зачакаха мълчаливо, като не знаеха кога ще бъдат нападнати отново от хората на Големия Саул, и накрая тя рече: — Радвам се, Татко на Ю Чоу, че дойдох с тебе. Смирено поласкана съм, че ми помогна тази нощ.

— Бях забравил, че си хакка — отвърна той.

Дъждът се усили и в един момент двамата помислиха, че дочуват шум от прокажени, които се събират, за да ги нападнат. Но това бе само водата, стичаща се по скалата, така че Нюк Цин попита:

— Прощаваш ли ми за моите некрасиви стъпала?

А съпругът й отговори:

— Вече не ги забелязвам.

Те се сгушиха един до друг в студената тъмна нощ и Мун Ки рече:

— Трябва да ми обещаеш, Лельо на Ю Чоу, че ако някога избягаш оттука, ще се погрижиш да изпращаш на истинската ми съпруга в Китай толкова пари, колкото можеш.

— Обещавам — отвърна Нюк Цин.

— Ще запишеш имената на момчетата ми в залата на предците.

— Ще го сторя.

— Когато пишеш писма до Долното селище, не бива да споменаваш, че си хакка. Това ще смути съпругата ми.

— Няма да кажа нищо на писаря — увери го Нюк Цин.

— Искам да обещаеш, че ще ме погребеш на склона на някой хълм.

— Ще го направя така, все едно че сме в Китай.

— И че ще възпиташ синовете ми да се отнасят с почит към моя гроб.

— Ще го изпълня — съгласи се Нюк Цин, а Мун Ки продължи:

— Щом се зазори, Лельо на Ю Чоу, ние двамата ще умрем и обещанията, които ми даде, не означават нищо. Но все пак се чувствам по-добре.

Останаха така през цялата дълга, дъждовна нощ и когато настъпи сивата студена зора, комарджията Мун Ки рече:

— Хайде да не ги чакаме повече. Да вървим да ги посрещнем.

Двамата китайци напуснаха мизерния навес от трева, всеки стиснал нащърбено, остро парче дърво в дясната си ръка.

Те съзряха с ужас трупа на Големия Саул на залятата от дъжда пътека и изобщо не се съмняваха, че ги очаква отмъщението на другите от бандата. Но щом приближиха предпазливо селището с пръчки, приготвени за последен бой, видяха смаяни, че прокажените хавайци не се отдръпват враждебно, а ги посрещат с желание за помирение. Нюк Цин и Мун Ки отпуснаха бавно смъртоносното си оръжие и накрая се озоваха заобиколени от умиращи мъже и жени, които казваха:

— Вие направихте добро дело.

А една жена, която бе тежко малтретирана от Големия Саул и неговата банда, но упорито отказваше да се раздели с разсъдъка си, изрече тихо:

— Ние сме твърдо решени да превърнем Калауао в място със закони.

Обновлението на този ужасен лазарет, където в течение на шест години бяха захвърляни, за да умрат, обречени човешки същества без никаква помощ от отритналото ги общество, започна онази сутрин, когато изпълнената с решителност жена, чийто дух не бе прекършен нито от проказата, нито от насилието и обидите, на каквито малко хора са били подлагани, заяви тържествено:

— Калауао ще бъде място със закони.

Създаде се груба организация, включваща хора, които отговаряха за разпределянето на храната, екип със задача да докара вода в селото и полицай доброволец, който трябваше да спре изнасилванията на беззащитните жени. На всяко от момичетата, пристигащи на полуострова недокоснати, се нареждаше да си намери възможно най-бързо мъж, с когото да живее. И когато една млада жена възрази: „Но аз съм омъжена и обичам съпруга си“, по-възрастните й отвърнаха остро:

— Вече си напуснала външния свят. Сега се намираш на междинна спирка на път към ада. Вземи си мъж. Предупреждаваме те.

Така имаше жени, минали от един умиращ мъж към друг, но в условията на някакъв порядък, а не според правилата на насилието.

Децата, изселени без родителите им, се даваха на кокуа, които се грижеха за тях като за свои собствени и ги хранеха. Наложи се един върховен закон: когато станеше очевидно, че някой възрастен човек е на умиране, вече бе недопустимо той да бъде зарязан на открито; трябваше да му се осигури подслон.

Но дори след като селището създаде само тези порядки, правителството в Хонолулу остана безучастно и продължи да бездейства. Прокажените биваха все така захвърляни на брега, за да умрат, нямаше лекарства и дървен материал, никаква утеха. В средата на 1871-ва обаче в лазарета пристигна хаваец, прочел много книги, който организира по-съвършен орган на управление. Едно от първите му решения бе, че не бива повече китайците да живеят изолирани в подножието на скалите, а следва да бъдат допуснати сред другите. То бе приветствано от прокажените, тъй като всички признаваха, че налагането на някакви що-годе човешки отношения на Калауао датираше от нощта, в която Мун Ки реши да защити съпругата си от насилниците или да умре. Бе създадена примитивна болница, в която нямаше лекари, но имаше медицински сестри — прокажени; а жените, които можеха да четат, отвориха училище за децата, родени в лазарета. Един комитет поиска от правителството да изпраща редовно хранителни провизии — по два килограма прясно месо седмично на обитател плюс десет килограма зеленчуци или пой, и понякога те биваха доставяни. Тук-там се появиха градини, осигури се вода, а жените продължаваха да казват:

— Калауао ще бъде място със закони.

Разбира се, все още в прокаженото селище нямаше истински къщи и повече от половината болни спяха година след година под храстите, без постеля и само с един кат дрехи. Съвсем естествено те умираха по-бързо, като причината за смъртта им не бе само проказата, и може би така бе по-добре. Ала дори най-ужасните пълзящи човешки останки мечтаеха за собствен дом, за колиба с покрив от трева, където да съхранят илюзията, че все още са човешки същества.

Ето защо през юни 1871-ва Нюк Цин, след като бе живяла пет седмици сред колонията, ала на голата земя, реши:

— Татко на Ю Чоу, ще си построим къща!

Съсипаният й съпруг вече бе почнал да губи пръстите на краката и ръцете си и не можеше да й бъде от голяма полза, но тя го накара да вярва, че именно той ще върши основната работа, и за да насочи мислите му към бъдещето, обсъждаше с него всяка стъпка от строежа. Всеки ден отиваше до една разрушена хавайска къща, построена преди век, влачеше оттам тежки камъни и стоеше с тях на ръце, докато Мун Ки решеше къде точно да бъдат сложени. Не след дълго бе издигната една стена и двойката треперещи китайци имаше поне заслон от ветровете, виещи над Калауао през сезона на ураганите.

После Нюк Цин почна да търси надлъжната и напречната греда, нужни за изграждането на покрива. Това обаче бе трудна задача, тъй като правителството в Хонолулу забравяше постоянно да достави на прокажените от скъпия дървен материал, който се внасяше чак от Орегон; защото, макар ръководителите на държавата да бяха истински християни и съвестта им да ги измъчваше заради положението на прокажените, те инстинктивно разсъждаваха: „Болните от май пейк скоро ще умрат. Защо всъщност трябва да харчим пари за тях?“. Ето затова, за да намери безценния дървен материал, Нюк Цин накара съпруга си да седи на брега. Там той се молеше морето да изхвърли някоя греда, а също така и да бъде достатъчно бърз, за да я грабне, преди някой друг да го е сторил. Един ден докуцука гордо вкъщи с дълго парче дърво и надлъжната греда на покрива бе осигурена. Сега, когато двойката китайци лежаха в своята строяща се къща, те можеха да вдигнат очи по време на буря, да видят многообещаващата греда и да си кажат: „Скоро дъждовете няма да ни валят“.

Докато съпругът й дебнеше на брега, Нюк Цин се научи да се катери по ниските скали, опасващи прокажения полуостров. Не след дълго стана пъргава като козите и скачаше от една канара на друга, търсейки дребни дървета, които да използва като напречни греди; но козите бродеха по тези скали от толкова дълго, че бяха оцелели съвсем малко дървета там, където някога бе имало гори. Винаги обаче, щом забележеше някое, подвижната китайка хукваше към него така, като че ли се надпреварваше с козите в преследването на някакво богатство.

Това бяха дни, в които се редуваха въодушевление и отчаяние. Беше хубаво, че вижда Мун Ки да проявява интерес към живота, а самата тя често изпитваше прилив на гордост от себе си, щом изкоренеше някое дърво високо сред скалите; ала в следобедите, когато двамата събираха трева пили и плетяха плочите за бъдещия покрив, ги обземаше гняв и често Мун Ки изкрещяваше:

— Вече привършваме плочите от трева, но не можем да намерим напречните греди, на които да ги вържем!

Това бяха дни, в които в Хонолулу мисионерите, съветници на краля, го уверяваха: „Не трябва да харчим напразно пари за Калауао“.

Веднъж морето изхвърли на брега хубава дъска, достатъчно дълга, за да осигури греди за цял покрив, ако се разцепи внимателно, и за момент Мун Ки помисли, че ще бъде негова. Но един едър мъж, на име Палани, чиито крака бяха все още здрави, се хвърли и я грабна. Така китайците продължиха да спят без покрив и дъждът ги валеше нощ след нощ; ала те бяха по късметлии от много хора и го знаеха, тъй като бяха издигнали странични стени да ги пазят от вятъра; освен това имаха здравата надлъжна греда на техния покрив и готовите плочи от трева, чакащи само да бъдат сложени на мястото им.

Нещо повече, у тях се бе възцарил душевен мир. Както седеше на камъните край морето и чакаше то да донесе някоя дъска, Мун Ки често поглеждаше към скалите, където неговата съпруга със силни стъпала рискуваше всеки ден живота си в търсене на дървен материал, и в него настъпи промяна. Той не я съзнаваше, но Нюк Цин започна да усеща, че съпругът й вече не се срамува вътрешно от нейната сила на хакка. Един ден дори той стигна толкова далече, че призна с неохота:

— Гледах те как се катериш високо по скалите. Бих се страхувал да се кача там.

Думите му бяха голяма утеха за нея, ала в основата си източникът на душевния им покой бе друг. Докато двамата китайци бяха пълни изгнаници, дори сред прокажените, помежду им сякаш имаше някаква принудена вярност, тъй като ако се скараха, то тогава наистина не им оставаше никаква надежда. Свързваше ги пълното отчаяние. Но сега, след като бяха приети в общността и признати за разумни, почтени хора, те вече можеха да бъдат обикновени съпруг и съпруга и да се препират как да се построи къщата. И понякога Мун Ки, почти готов да избухне от упоритостта на своята съпруга хакка, скачаше ядосан, докуцукваше на краката си без пръсти до брега, сядаше там при умиращите хавайци и признаваше:

— Никой мъж не може да разбере жените.

Тогава болните мъже почваха да разказват за победите, които бяха удържали над своите жени. После, когато денят си отидеше, той тръгваше, накуцвайки, обратно към къщи, където чакаше Нюк Цин. И щом я чуеше да се връща, сърцето му се изпълваше с радост. При едно подобно помирение Мун Ки й довери:

— Ако не беше моя кокуа, отдавна щях да съм мъртъв. — Погледна я в тропическия сумрак без помен от гордост, че е пунти, а тя хакка, и продължи: — Доктор Уипъл беше прав. Където и да отиде човек, навсякъде го дебнат предизвикателства. Днес комитетът ме помоли да се заема с разпределянето на храната, защото знаят, че съм честен човек. Всъщност — призна гордо той — вече съм негов член.

Една голяма тревога терзаеше и двамата: какво е станало с бебето им? Разпитаха моряците от „Килауеа“, но не научиха нищо. Един от тях си спомни смътно, че детето е било дадено на някакъв човек на дока в Хонолулу, може би китаец, но не беше сигурен. Доктор Уипъл бе мъртъв и нямаше как Нюк Цин да направи запитване по съответния ред, така че китайското семейство прекара няколко месеца във вътрешно безпокойство, което се усили, когато един новопристигнал прокажен им каза:

— Познавам Кимо и Апикела. Те събират мейл, но имат само четири деца китайчета.

Двамата родители продължиха да се измъчват, ала Нюк Цин често повтаряше:

— Където и да е момчето, ще е по-добре, само да не е тук.

Мун Ки намери спасение от тревогите благодарение на едно щастливо откритие. Веднъж, докато дебнеше, надявайки се да зърне някое дърво, забеляза, че някои от дребните черни вулканични камъчета, осеяли целия бряг, приличат на бобовите зърна, използвани в играта фантан. Започна да ги събира и когато струпа доста над сто с еднаква големина, прекара немалко време в търсене на съвсем гладка скала. Макар да не намери точно такава, той се натъкна на плоча, която би могла да стане достатъчно гладка, като се полира с друг камък. Когато бе готова, Мун Ки пръсна върху нея подобните на бобови зърна камъчета, почна да ги загребва с увредените си ръце, да ги хвърля обратно върху плоската скала и да ги брои на четворки. Скоро стана толкова добър в определянето на броя на камъчетата при първото загребване, че можеше да познае с голяма точност дали остатъкът, подир преброяването на четворки, ще е едно, две, три или четири камъчета; и след като се занимава с това известно време, той повика няколко хавайци и им показа играта. През първите два дни просто проверяваше съобразителността си, като я сравняваше с тяхната, и един от хавайците беше този, който предложи:

— Можем да играем с тези камъчета.

— Мислиш ли? — попита нехайно Мун Ки.

Тъй като никой нямаше пари, те огледаха брега, за да открият нещо, което да използват като жетони. Натъкнаха се на твърдите жълти семена на някакъв храст, растящ навътре в сушата, и беше очевидно, че те могат да минат за монети. Така започна историческата игра на фантан на прокажените от Калауао. Когато Мун Ки беше банка, бе странно как успяваше да загребе с двете си ръце като чукани известен брой камъчета, очевидно произволен, и да прецени дали са тек или чифт; а след като се направеха облозите, съумяваше да скрие едно от камъчетата, хващайки го между основата на палеца и възглавничката на увредената си ръка. Ако повечето от съперниците бяха заложили жълтите семена на чифт, той изпускаше скритото камъче и така остатъкът ставаше тек, а джобът му — пълен с жетони; но ако обзалаганията бяха най-вече на тек, Мун Ки задържаше камъчето и отново печелеше.

Играта продължи със седмици и повече от десетина мъже бяха така погълнати от нея, че веднага щом изгрееше слънцето, бързаха да отидат на брега, където зоркият китайски комарджия бе готов да посрещне предизвикателствата им. Играеха за нищо — само за жълти семена, ала изгаряха от надежда при по-големи облози и след време един от тях — грамадният, раздразнителен мъж на име Палани, библейският Павел, започна да трупа все повече жетони. Мун Ки остана доволен, щом забеляза този факт, и в деня, в който Палани най-сетне владееше голяма част от жълтото богатство на прокажените, китайският му противник съобщи на Нюк Цин:

— Палани се хвана точно както предвиждахме. Моли се за мен.

През следващите дни Палани почна да губи. Ако се обзаложеше на чифт, Мун Ки пускаше камъчето, скрито в ръката му, и хвърляше на скалата тек брой. А щом хаваецът решеше да рискува със сериозен облог и да тръгне към голяма печалба, като заложи на определено число, да речем три, за Мун Ки бе съвсем проста работа да направи камъчетата четен брой, за да не бъде остатъкът три. Той би могъл да е две или четири, но не и три.

Постепенно купчината на Палани намаля, ала опитът от миналото бе научил Мун Ки, че наивник, пристрастен към играта, се създава с търпение и умение. Така че имаше дни, в които Палани побеждаваше. Ала в дългосрочен аспект той губеше и дойде следобед, в който Мун Ки сведе безмилостно запаса му от жълти семена до една шепа. С развитието на играта фантан възбудата сред прокажените растеше и когато китаецът най-сетне разби окончателно противника си, наоколо бе пълно със зяпачи и хавайците сред тях почнаха да подкачат победения. Точно това желаеше Мун Ки. Шегите бяха в разгара си, когато китаецът подхвърли нехайно:

— Палани, хайде да направим следния облог. Ти имаш надлъжна греда за твоята къща, аз също. Глупаво е никой от нас да няма завършен покрив. Така че аз ще заложа моята греда срещу твоята.

Около плоската скала настъпи тишина, изпълнена с напрежение, а Мун Ки се молеше хаваецът да приеме предизвикателството. Но след като се съгласи, грамадният мъж добави условие, което обърка китаеца.

— Добре, ще се обзаложа за гредата… утре — рече просто Палани, а Мун Ки се опита да прикрие радостта си. Ала хаваецът продължи: — Но утре няма да вземаме камъчетата с ръка. Ще ги загребваме с чаша. И няма да ги броиш ти, Мун Ки. Ще го прави Кеоки, дето стои ей там.

— Не ми ли вярваш? — рече умолително китаецът.

Грамадният Палани изгледа дребния комарджия.

— Ще ги загребваме с чаша — повтори той и си тръгна със своите приятели.

Мун Ки остана сам дълго време, загледан мрачно в камъчетата върху скалата за фантан, като си припомняше старателно всяка неприятност в отношенията си с Палани: „Всичко започна в онзи ден, когато видях пръв голямата греда. Но той имаше здрави крака, изтича и я грабна. Сигурно съм показал яда си. Така че през цялото време Палани е знаел какви са били намеренията ми, когато го оставях да побеждава, а после правех така, че да изгуби. Този злобен човек! Дразнех го постоянно, но всъщност той си е играел с мен и ми е позволявал да го надхитрям. И докато си мислех, че го вкарвам в капана, предизвиквайки го да заложи покрива си, той е кроял свой капан, за да ме накара да заложа моя. Проклети хавайци!“.

Закуцука объркан към къщи, огледа безценната греда и се остави на снизхождението на съпругата си.

— Утре може да изгубим покрива — рече сериозно Мун Ки.

— Нямаме покрив… засега — отвърна Нюк Цин.

— Имаме надлъжната греда — каза мрачно Мун Ки. — И ще я загубим.

— Нашата греда? — извика съпругата му.

— Тихо, Нюк Цин! — примоли се той.

— Какво си направил? — изкрещя тя отново, като го блъскаше към стената. — Да не си я проиграл на комар?

— Все още има вероятност да успеем — увери я той и й обясни как, докато е водел грамадния тъп Палани към капана, хитрият хаваец го е тласкал към своя.

— О, съпруже! — изхлипа Нюк Цин и заплака, ала Мун Ки я заутешава и цяла нощ двамата китайци се мъчеха да определят какви са шансовете им, след като Палани бе настоял да играят честно.

Когато настана зората, неспокойният Мун Ки изведнъж погледна, както чертаеше с пръчка по мокрия пясък, своята съпруга с щастлива усмивка на дебелите си прокажени устни.

— Днес започва добрият ни късмет — увери я той и притесненията му за гредата се стопиха. — Преди три години почнахме да обработваме полето с таро и това бе началото на несполуките ни. Загубихме парите си, аз се разболях, китайският доктор ни измами и се наложи да напуснем дома си. Но трите години свършиха. Сега, Нюк Цин, започва нашият период на добър късмет! — извика победоносно Мун Ки. — Предстоят ни шест щастливи години. Днес ще спечеля гредата на Палани и довечера ще спим под наш собствен покрив!

Изпълнен с надежда, той поведе съпругата си към скалата за фантан, където го чакаха Палани и неговите хавайци. Камъчетата бяха върху плоската повърхност и до тях имаше метална чаша с дръжка. След известно обсъждане двамата се договориха, че играта ще протече по следния начин: Палани ще загребе камъчета с чашата и съдията Кеоки ще ги преброи на четворки, стриктно наблюдаван от Нюк Цин, докато се определи остатъкът. Междувременно Мун Ки ще направи облог на тек или чифт и освен това ще назове число. Така, ако каже чифт и четири, ще спечели две точки при положение че броят е чифт, и четири точки, в случай че остатъкът е четири. След това той ще загребе камъчета, Палани ще назове облога си и първият, който набере сто точки, ще спечели покрива на другия.

Палани, доволен, че е принудил китаеца да играе честно, бе уверен в победата си, ала и Мун Ки бе изпълнен с радост от започването на шестгодишния му период на добър късмет, бе сигурен, че той ще победи. Гледаше как огромният хаваец загребва камъчетата, вдига ги нагоре и чака облога му.

— Тек, три — извика Мун Ки и камъчетата бяха изсипани пред съдията. Заобиколи го кръг от лица, нетърпеливи да проследят преброяването.

Тълпата, събрала се да гледа борбата за гредите, приличаше на сборище на духове. Някои нямаха ръце, други бяха без крака. Едни бяха с окапали устни, а на мнозина липсваха носовете. От групата се излъчваше миризмата на проказа и често бронзовите тела бяха белязани с огромни болезнено бели петна. Косите им бяха окапали, а понякога и веждите. Това бяха жалки подобия на човешки създания, прокълнати така безмилостно от природата, че много малко хора в света биха могли да си го представят. Тези играчи на фантан бяха наистина ходещи трупове, пълзящи души, толкова противни, че при вида им здравите не можеха да не потреперят. Те бяха мъртви, трупове, захвърлени на брега на Калауао, забравени, възненавидени.

Но сега се смееха радостно под яркото слънце и макар че с увредените си пръсти съдията едва отброяваше четворките, беше оставен да върши тази работа, понеже бе познат като човек, на когото може да се вярва.

— Тек, едно — извика той. — Две точки за китаеца.

Тълпата нададе радостни викове.

Когато дойде ред на Мун Ки да загребе камъчетата, той се изправи пред една трудност. Въпреки че можеше да играе с ръцете си, подобни на чукани, китаецът нямаше достатъчно пръсти, за да хване дръжката на чашата. Така че след като направи два опита, Мун Ки помоли тълпата за помощ и искането му бе изпълнено: чашата пое Нюк Цин и загреба вместо него камъчетата.

— Тек и три — извика Палани.

Съдията преброи съдържанието на чашата и обяви:

— Чифт.

— Това е щастливата ни година! — изкрещя възбуден Мун Ки и спря, за да обясни как в живота на китайците след три години на лош късмет винаги идват шест години на благополучие. — Нашият добър период започна тази нощ! — заяви ухилен той и при следващото загребване на Палани спечели шест точки, тъй като се обзаложи на чифт и две и точно такъв беше остатъкът.

Към пладне Мун Ки водеше с петдесет на тридесет и девет и наистина начинът, по който печелеше, беше много странен.

— Това е щастливата ни година! — ликуваше той и когато слънцето почна да прежуря, стана ясно, че Палани май ще изгуби покрива си. Въпреки това той продължи да играе упорито до края и щом китаецът комарджия спечели честно с резултат сто на осемдесет и три, грамадният хаваец скочи, протегна се и рече:

— Аз лично ще отнеса гредата в къщата ти!

Всички хавайци, които можеха да ходят, се включиха в процесията. Когато отнесоха изхвърленото от морето дърво на Палани до каменните стени, изградени от Нюк Цин, те го нарязаха по дължина за напречни греди и мъжете, които бяха по-пъргави, се качиха на стените, поставиха гредите по местата им и почнаха да връзват плочите от трева пили, подавани им от другите. Следобед покривът бе готов и Мун Ки обясняваше на всички, загледан гордо в него:

— Наистина това е щастливата ми година.

Ала Нюк Цин забеляза разочарованието върху обезформеното лице на грамадния Палани и без да се посъветва със съпруга си, отиде при него и рече:

— В новата ни къща има място за още един човек. — Хвана хаваеца за ръка и го въведе вътре.

Тълпата приветства с радостни викове нейното великодушие и всички погледнаха Мун Ки в очакване на реакцията му.

— Това е началото на моите шест щастливи години — извика той.

Това, дето прибра умиращия Палани в дома си, бе една от най-добрите постъпки на Нюк Цин през живота й, впоследствие се оказа, че той е бил моряк, а също и сладкодумен лъжец; когато навън вилнееше буря, хаваецът сядаше в тъмната колиба и разказваше на китайците за далечни страни и на Нюк Цин й се струваше, че е чудесно един мъж да е изживял толкова много.

— Азия, Африка, Америка! — възклицаваше той. — Има толкова земи, които трябва да се видят.

И докато разказваше, Мун Ки и съпругата му си представяха далечните континенти и оценяваха какво изключително богатство ще наследят синовете им.

— Когато се върнеш при момчетата, Лельо на Ю Чоу — рече една нощ Мун Ки — погрижи се те да се научат да четат. Хубаво е да знаят нещата, които ни разказа Палани. — А веднъж дори каза: — Радвам се, че дойдох в Страната на уханното дърво. Човек трябва да изживее много приключения.

Моряшките истории на Палани разбудиха въображението и на Нюк Цин, и тя разбра колко по-добре е човек да е близък със съседите си, вместо да се дели от тях, както бе принудена да прави тя като съпруга хакка. Понякога нощем, когато дъждът трополеше по покрива им, тримата странни другари определено изпитваха радост да бъдат заедно и това беше началото на забележителната служба на Нюк Цин в помощ на обречените на Калауао. Щом големият Палани почина, тя помогна да бъде погребан и тогава покани в покритата си къща един мъж и съпругата му, а когато те също умряха, погреба и тях. Стана известна като пейк кокуа и винаги щом на ужасните и негостоприемни брегове на Калауао биваше захвърлена нова група прокажени, тя тръгваше сред тях и им показваше как да си създадат най-прости удобства през първите седмици, когато трябваше да спят на открито. Учеше ги да си строят къщи, както самата тя бе построила своята, и ден след ден катереше скалите и търсеше дървета за другите. Нюк Цин имаше и следния особено важен принос: когато корабът оставяше на брега някое младо момиче, тя го прибираше в къщата си за около седмица. Там то беше в безопасност, все едно че се намираше в някое от древните светилища, поддържани от хавайците, преди да дойдат белите хора. През това време Нюк Цин представяше на момичето редица евентуални съпрузи и го предупреждаваше строго:

— Лилиха, дошла си тук, за да умреш. Направи го с достойнство.

И много от женитбите, ако можеше да се нарекат така, бяха уредени и консумирани в дома на Нюк Цин и мълвата за пейк кокуа стигна чак до Хонолулу. От своя страна Мун Ки се наслаждаваше на периода си на добър късмет.

Продължи да играе на фантан и един ден разбра с голяма радост, че корабът бе докарал някакъв кантонец на прага на смъртта. Той бе успял да се крие две години в Иуилеи, преди билколечителят шарлатанин да го предаде, и бе също толкова добър комарджия, както и самият Мун Ки. Двамата играеха фантан до късно, като Мун Ки настояваше:

— Моля те, загребвай камъчетата с чашата.

После проказата изби с ужасна сила навред по тялото му и той вече не можеше да напуска каменната къща, построена от Нюк Цин за него. Тя не беше в състояние да му подсигури никакви лекарства — нито за ужасните язви, нито за пневмонията, която го мъчеше. Не можеше да му приготви разнообразна храна, а само солено говеждо и пой. Нямаше одеяла, които да постеле на твърдото ложе на гола земя. Ала беше край него с търпеливите си грижи и докато се точеха страшните дни, през които смъртта се бавеше непоносимо, Нюк Цин седеше до съпруга си и слушаше последните му напътствия.

— Длъжна си да изпращаш пари на съпругата ми — напомняше й той. — И когато момчетата се оженят, прати вест до селото. Поемай каквито искаш рискове, тъй като това са щастливите ми години.

С наближаването на смъртта Мун Ки, превърнал се в сянка, в привидение, стана необичайно мил.

— Играта фантан е твоя — рече той на самоназначилия се управител на селището.

А в сетния си миг каза на Нюк Цин:

— Обичам те. Ти си моята истинска съпруга.

И издъхна.

Тя изгреба с ръце гроба му в песъчливата почва, като избра, както беше обещала, склона на един хълм, място, където не духаха ветрове и където, ако нямаше дърво, то поне имаше скална издатина, на която да почива духът му при своите странствания.

Нюк Цин превърна къщата си в болница и вече не можеше да се видят останки от човешки същества, захвърлени на открито. Беше край тях, докато умрат, и понякога се случваше да не види непоразен от проказата човек цели пет-шест дни. Грижеше се за забравените от Бога и нямаше болен, когото да не приеме, колкото и отвратителен да бе в крайното си разложение. В Хонолулу правителството все не намираше начин да изпрати на изоставените хора лекарства, бинтове и дори скалпели, за да се изрязват поразените крайници, но Нюк Цин измисляше разни хитрини и много хавайци я благославяха като пейк кокуа. Ако някой я попиташе „Паке, защо се грижиш толкова усърдно за прокажените хавайци?“, тя отговаряше „Защото Кимо и Апикела ме приеха в дома си“.

През тези дни Нюк Цин доби следния навик. Всяка привечер сядаше някъде встрани и сваляше всичките си дрехи. Търсеше някакви признаци на проказа, като почваше от лицето, после минаваше през гърдите и слабините. Оглеждаше внимателно ръцете си, след това краката. Накрая вдигаше големите си стъпала, проверяваше всеки пръст поотделно и когато установеше със задоволство, че и този ден се е отървала от проказата, се обличаше и лягаше. Правеше този оглед по сумрак, защото правителството в Хонолулу не намираше средства, за да осигури на прокажените лампи и масло, така че щом паднеше нощта, над лазарета се спускаше адска тъмнина и грозота. Но въпреки че вече бе необвързана жена, Нюк Цин бе оставена сама и спеше в мир, защото знаеше, че поне засега не е прокажена.

В началото на 1873-та до нея стигна вестта, че като награда за помощта й в Калауао ще й бъде позволено да се върне в цивилизацията, но при пристигането й трима лекари ще трябва да удостоверят, че не е заразена. Новината предизвика множество коментари сред болните, ала едно мнение надделяваше: макар всички да съжаляваха, че тя си отива, никой не завидя на това й право. През времето до идването на кораба двадесет и шест годишната китайка тръгна да обикаля полуостров Калауао. Изкачи се до кратера на вулкана, създал този къс земя, и отиде в западната половина на полуострова, където по нейно мнение малкото селище Калаупапа предлагаше много по-добри условия за болните в сравнение с източната част на Калауао. Но най-често гледаше към извисяващите се скали, опасали полуострова, и наблюдаваше как дивите кози скачат на свобода. „Никога не предполагах, че ще напусна Калауао — казваше си тя. — Дано онези, които остават тук, живеят по-човешки.“

В деня на заминаването на Нюк Цин от лазарета малкият „Килауеа“ допухтя и зае мястото си под скалите; моряците хвърлиха бъчвите и добитъка във вълните; дойде лодката с нов товар обречени, но Нюк Цин, макар да бе мислила да тръгне още при първия й курс, сега промени решението си и почна да обикаля треперещите новопристигнали и да им обяснява на развален хавайски какви са условията. И когато лодката доплава за последен път, моряците трябваше да й подвикнат:

— Хей, паке! Май е най-добре да идваш, а?

В това време тя видя, че от лодката слиза дребен мъж с пребледняло лице, облечен в свещенически дрехи. Носеше очила и имаше съвсем близо разположени очи. Косата му бе сресана право напред, като на момче. Беше се изцапал от пътуването сред добитъка и ноктите на ръцете му бяха мръсни. Когато стъпи на брега на Калауао, той дишаше дълбоко, сякаш беше в транс, и гледаше ужасен онова, което се разкри пред очите му.

— Аз съм отец Дамиън — каза едва чуто на самоназначилия се управител. — Дойдох да ви служа. Има ли къща, където да се настаня?

Нюк Цин бе толкова изненадана от това, че един бял може да пожелае да помага на нейните прокажени, та не се сети да извика: „Настанете се в моята!“. Когато тази мисъл дойде в главата й, моряците вече я издърпваха в лодката. Така тя замина и докато плаваха към кораба, видя как прокажените обясняват на свещеника, че в Калауао няма къщи и той, както всички новопристигнали, трябва да се устрои под някой храст върху голата земя.

* * *

Когато се върна от лазарета, Нюк Цин имаше само едно желание — да намери децата си. Веднага щом „Килауеа“ пристигна, тя слезе бързо — слаба китайка, с рядка коса, вдовица на двадесет и шест години, облечена в синя блуза, сини панталони и с конусовидна бамбукова шапка, изпод която се показваше стегнатият кок на тила й. Беше боса и след осем години живот на Хаваите, наситени със събития, единственото й притежание бе това, което носеше на себе си — нищо повече, нито дори четка за зъби или поне още една блуза — плюс седем акра неразработена мочурлива земя, оставена й от доктор Уипъл. Докато се влачеше из долината Нууану, тя не спря, за да огледа мястото, ала си помисли, след като го отмина: „Трябва да почна да го обработвам още тази вечер“.

Тръгна към горския дом на Кимо и Апикела и когато най-сетне стигна до пътеката, отклоняваща се от пътя сред гъстата растителност, Нюк Цин се затича. От вятъра шапката падна назад и увисна на шията й. Най-сетне излезе на сечището, където трябваше да са децата й. Семейството беше вътре в къщата и тя бе почти на вратата, когато я видя Апикела.

— Паке! Паке! — извика едрата жена, втурна се да я прегърне и я вдигна в обятията си.

Но докато грамадната хавайка я държеше, Нюк Цин гледаше през рамото й и броеше. Вътре имаше само четири момчета — от четири до седемгодишна възраст. Бяха се свили в сенките, уплашени от внезапно нахълталата жена.

— Къде е другото момче? — попита накрая Нюк Цин.

— Няма друго момче — отговори Апикела.

— Не получихте ли бебето от кораба?

— Не сме чували за никакво бебе.

Нюк Цин стоеше, измъчвана от загубата на детето си, ала и изпълнена с радост, че вижда другите си синове. Погледна първо едрата Апикела, после сънения Кимо и накрая четирите момчета, обзети от неувереност. Тогава забрави липсващото дете и пристъпи към тях, като че ли се канеше да ги прегърне. Съвсем естествено обаче двете най-малки се оттеглиха назад, тъй като не я познаваха, а другите се дръпнаха, понеже бяха чули шушуканията, че майка им е прокажена. Нюк Цин се поколеба, усетила страха им, спря и се обърна, към Апикела.

— Добре си се грижила за децата ми — рече й.

— За мен беше радост да ги гледам — отвърна грамадната хавайка и се разсмя.

— Как ги изхранвахте? — попита Нюк Цин, наслаждавайки се с поглед на здравите си синове.

— Човек винаги може да изхрани няколко деца — увери я Кимо. — Понякога работех и аз. Случваше се китайците да ни дадат малко пари.

— Дали другото дете е при тях? — попита Нюк Цин.

— Никога не са споменавали — отвърна Апикела.

Тя забеляза колко изплашени са момчетата от майка си и с широк замах на едрите си ръце ги обгърна така, както бе правила често преди. И когато те се озоваха сгушени до топлото й грамадно тяло, изведнъж хавайката ги изтласка с корема си, разтвори обятия и изстреля плетеницата от ръце и крака към Нюк Цин. Кокалестата дребна китайка се оказа затрупана и тогава се случи нещо странно. Този път тя се боеше да не е прокажена и вместо да прегърне синовете си, се отдръпна, като че ли беше мръсна. Момчетата гледаха мълчаливо как майка им скрива ръце зад гърба си, да не би да докосне някого от тях.

— Страхувам се — едва промълви тя и Апикела прибра децата.

След шумната вечеря, по време на която момчетата бърбореха с Кимо, а Апикела задаваше десетки въпроси относно Калауао, Нюк Цин рече:

— Трябва да отида да видя земята си. — И пое обратно надолу през долината към мочурливото поле.

И отново мина край него, без да спре, тъй като всъщност се бе запътила към някои китайски семейства. Оказа се обаче, че никое от тях не знае нищо за сина й. Понеже мъжете бяха от „Картаджиниън“, те се чувстваха длъжни да помогнат на вдовицата на Мун Ки. Събраха няколко градински инструменти, малко различни семена, отделно торба със семена от таро и бамбуков прът за носене с две кошници на него. С всичко това Нюк Цин се върна при земята си и работи там до полунощ.

Загради с насипи ниската мочурлива част, тъй като тук щеше да вирее добре таро. При оформянето на лехата се оттече водата от средната част и така се откри хубава наносна почва, която Нюк Цин подготви за отглеждане на китайски зеленчуци. По този начин остана едно малко, но все пак подходящо парче във високия край, където можеше да се посадят зеленчуци за хаолите. Така още от първата нощ Нюк Цин въведе системата, която щеше да следва дълги години: таро за хавайците, китайско зеле и грах за хората от Изтока, перуански боб, зелен фасул и ирландски картофи за хаолите. Защото знаеше, че всички те трябва да ядат.

Всеки ден призори слагаше бамбуковия прът на рамо, окачваше на него двете кошници, връзваше конусовидната шапка под брадичката си и тръгваше боса към градината. Когато зеленчуците узряха, Нюк Цин пълнеше кошниците и подхващаше дългите си обиколки из Хонолулу. Нямаше значение дали успяваше да продаде нещо в някоя къща, тъй като тя никога не мислеше толкова за парите, колкото да използва възможността да огледа дали семейството няма китайско момченце на около четири години. Не намери сина си, ала разработи търговията със зеленчуци, която ставаше все по-доходоносна.

Когато паднеше нощ, Нюк Цин продължаваше работата, като внасяше ред в полето си, и щом изгрееха звездите, прибираше грижливо в кошниците зеленчуците, които не бе успяла да продаде. Качваше ги на рамо и поемаше по дългия повече от пет километра път обратно нагоре към сечището, където синовете й вече спяха. Имаше дни, през които не ги виждаше, но докато седяха с Кимо и Апикела в нощната тъмнина, тя говореше най-вече за тяхното бъдеще. Една вечер, след като се бе влачила по склона под силния дъжд, Нюк Цин пристигна вкъщи мокра и измръзнала. Изведнъж си спомни за дните в лазарета, когато прокаженият Палани им разказваше за големия свят.

Събуди четиримата си синове, застана мокра и кална пред тях, а те затъркаха сънено очи, като се мъчеха да разберат какво им говори, защото почти не знаеха китайски, а нейният хавайски не бе добър.

— Вие имате брат някъде в Хонолулу — успя тя някак си да им обясни — който се казва…

Момчетата започнаха да шават и Нюк Цин ги смъмри да стоят мирно, но те не я разбраха.

— Хей, вие, канака! — извика Апикела. — Шшт! Леля ви говори! Проклети китайчета!

И децата утихнаха.

— Баща ви искаше да си поделите света — заговори бавно Лелята на Ю Чоу. — Искаше да учите… да бъдете умни момчета. „Работете усърдно и светът ще бъде ваш“, казваше той.

Хвана за ръката първородния си син и го поведе към средата на стаята.

— Азия, трябва да почиташ паметта на баща си, като работиш усърдно.

Сънливото момче кимна, без да разбира съвсем каква задача поема.

Нюк Цин повтори на всеки от синовете си бащината заръка:

— Работи усърдно. — Те стояха, загледани внимателно в нея, и тя добави: — Освен това трябва да ми помогнете да намеря вашия брат Австралия.

— Къде е той? — попита Азия.

— Не знам — отвърна Лелята на Ю Чоу — но трябва да го открием.

Щом обърканите и сънени момчета се върнаха в леглото, дребната китайка остана дълго с двамата хавайци, като се опитваше да реши кой от синовете й се очертава най-интелигентен. Това беше важно, понеже Нюк Цин бе преценила, че ще има възможност да даде пълно образование в Америка само на едного, затова беше съществено да се определи отрано най-подходящият и усилията да се насочат към него.

— Кой мислиш, че е най-добрият? — попита тя Кимо.

— Европа ми харесва — отвърна хаваецът.

— Добре е, че го харесваш — съгласи се Нюк Цин — но кой е най-умният?

— Америка — рече едрият мъж.

Тя смяташе същото, ала реши да попита и Апикела.

— Мислиш ли, че Америка има достатъчно смелост, за да се бори? — обърна се Нюк Цин към хавайката.

— Африка е най-неотстъпчив при бой — отговори Апикела.

— Но кого би изпратила ти на континента?

— Америка — заяви Апикела без колебание.

През 1875 година Нюк Цин бе спестила почти двадесет и пет долара и стана очевидно, че ако приходите й продължат да растат по същия начин, ще може да изучи всичките си синове. Тя знаеше обаче, че е поела тежко задължение, затова, когато парите достигнаха кръглата цифра от двадесет и пет, Нюк Цин ги завърза, взе със себе си четиримата си синове и тръгна тържествено към пунти-магазина.

— Искам да разберете добре какво правим — рече тя няколко пъти и щом пристигнаха, подреди момчетата така, че дори шестгодишният Америка да може да проследи операцията, която предстоеше да бъде извършена.

През онези години китайците не използваха банките, тъй като нямаше китайски банки, а кой представител на Изтока би се доверил на някой бял да борави с парите му? Богатството се пазеше скрито, докато достигнеше значително количество, и тогава се отнасяше в пунти или хакка-магазина, където при спазването на пълна тайна се предаваше на собственика. Срещу три процента от цялата сума той щеше да уреди по начин, известен само нему, прехвърлянето на остатъка или в Долното селище, както беше в случая, или в Горното селище, ако получателят беше хакка. Избухваха войни и революции. Хаваите процъфтяваха или преживяваха тежки периоди. Хора умираха и кораби попадаха в ръцете на пирати, ала парите, изпращани от магазина на пунти в Хонолулу, неизменно пристигаха в Долното селище.

— Тези пари са за съпругата на Кий Мун Ки — обясни Нюк Цин на собственика. Той кимна и тя продължи: — Неговата вдовица от Долното селище. Кажи й, че четирите й момчета ги изпращат като синове, зачитащи своя дълг. — Собственикът кимна отново и почна да пише писмо.

Когато то бе завършено — изпъстрено със странни китайски йероглифи, които много малко хора на Хаваите можеха да разчетат — Нюк Цин го подаде гордо на всяко от момчетата.

— Вие пращате пари на вашата майка — обясняваше тя. — И трябва да го правите, докато е жива. Това е уважение, което й дължите.

Малките деца с плитки, облечени в чисти костюмчета, разгледаха сериозно писмото и всяко от тях си представяше по детски наивно Китай и своята майка, как тя отваря писмото, облечена с червена роба, и намира неговите пари вътре. Когато писмото бе върнато на собственика на магазина, за да бъде изпратено, Нюк Цин подреди момчетата си в една редица и рече:

— Запомнете! Това е ваш дълг, докато майка ви е жива.

И те я разбраха. Огромната Апикела им беше като майка, защото им пееше и ги целуваше; и Лелята на Ю Чоу им беше понякога като майка, защото им носеше храна; ала тяхната истинска майка, тази, която имаше значение, беше в Китай.

Тъй като денят, когато отнесе парите в пунти-магазина, бе и без това провален, Нюк Цин реши да провери нещо, за което бе чула и я бе изпълнило с огромно вълнение. Поведе четирите си момчета с грейнали лица обратно към долината Нууану, но преди това свърна в друга, по-тясна долина, където на една поляна се издигаше грамадно здание. То принадлежеше на Англиканската църква, тъй като веднага щом хавайските алии откриха умерената, отличаваща се с търпимост религия на епископалната църква с нейните прекрасни церемонии, те осъзнаха контраста между нея и суровия, не-хавайски калвинизъм на конгрегационалистите и не след дълго почти всички възприеха англиканството. Те харесваха разкошното пеене, тамяна и одеждите. Едно от първите неща, направени от английските мисионери, бе да отворят училището, към което сега приближаваше Нюк Цин. За изненада на островитяните, англичаните обявиха: „В нашето училище са добре дошли и китайски момчета“. През 1875 година да се напълни голямото престижно училище Пунахоу с китайчета бе немислимо, а също така там бе и неприемливо скъпо за китайците, така че най-талантливите отидоха в Йолани, където сега Нюк Цин бе довела синовете си.

Тя бе посрещната от най-невероятния човек, живял някога на Хаваите — Улиасутай Каракорам Блейк, висок, внушаващ уважение, изключително слаб англичанин с внушителни мустаци и напълно гола глава, макар да беше само двадесет и осем годишен. Неговите родители от Шропшир, любители на приключенията, прекосявали далечния край на Монголия с керван камили от града, дал първото му име, до града, от който произлязло второто му име, когато той се родил преждевременно. „… Изскочил съм навън, преди да ми е дошло времето — обясняваше самият Блейк — поради подхвърлящото движение на камилата, съсипало всъщност тазовата структура на светата ми майчица.“ Бе израсъл, говорейки китайски, руски, монголски, френски, немски и английски. Сега беше също така майстор на английското наречие пиджин, разпространено в страните от Изтока, бе страшен поддръжник на строгата дисциплина и обичаше децата. Отдавна бе разбрал, че няма смисъл да опитва китайския си с ориенталците, живеещи на Хаваите, защото те говореха само кантонски и пунти, а за него това бяха непознати езици. Но когато Нюк Цин подхвана на хакка, той му прозвуча като мандаринския, което му позволи да й отговори, и тя веднага му стана симпатична.

— Значи искате да запишете тези четирима бъдещи Лаодзъ в нашето училище? — отбеляза многословно той на мандарински.

— Те не са Лаодзъ — поправи го Нюк Цин — а Мун Ки.

Улиасутай Каракорам Блейк — той изискваше от познатите си да го наричат с пълното му име, погледна строго Нюк Цин.

— Има ли изобщо някакви пари в ковчежето на Мун Ки, още наричан Кий?

— Той е мъртъв.

Блейк преглътна. Харесваше му тази практична жена, ала все пак опита още веднъж да я обърка с пореден порой от думи.

— Имате ли някакви причини да смятате, че тези четирима сираци на Мун Ки притежават дори най-нищожни способности за учение?

Нюк Цин помисли за момент.

— Америка може да учи — отвърна тя. — Другите не са толкова умни.

— Госпожо — извика Улиасутай Каракорам с нисък поклон, при който мустаците му стигнаха почти до пода — през трите години, откакто съм в Йолани, вие сте първата майка, чиято преценка за децата й е толкова сходна с моята. Откровено казано, синовете ви не са особено блестящи, но аз се обръщам със смирено сърце с „добре дошли“ в нашето училище към Азия, Европа, Африка и Америка. — Той се ръкува тържествено с всяко дете, след което изрева на пиджин: — И най-добре ще е да ме слушате, иначе ще ядете як пердах, повярвайте ми.

И момчетата му повярваха.

След години, когато Хаваите бяха вече цивилизовани и живееха по строги официални правила, никой учител, изтърсил се един следобед с китоловен кораб, с обръсната глава и без препоръки, с десетсантиметрови мустаци и име като това на Улиасутай Каракорам Блейк, не би бил нает в училищата. Но през 1872-ра, когато този необикновен човек се появи точно по този странен начин, училището в Йолани имаше нужда от преподаватели и управата видя в Блейк личност, която щеше да остави на островите незаличима следа.

— Какви са препоръките ви като учител? — попита епископът страховития на вид младеж, когато го видя за първи път.

— Сър, отгледан съм с камилско мляко — отвърна Блейк.

Отговорът беше толкова нелеп, че той бе назначен. Ако Блейк беше кандидатствал за работа в някое първокласно училище като Пунахоу, по това време едно от най-добрите на запад от Илинойс, нямаше да има значение дали е кадърен, или не, тъй като след Пунахоу учениците щяха да заминат за Йейл и пропуските в образованието им можеха да бъдат попълнени. Или пък ако преподавателите не бяха съвсем на ниво, родителите вкъщи щяха да помогнат. Но в Йолани учениците разчитаха само на местните учители и уникалният принос на Блейк към Хаваите бе, че със свирепите си мустаци и своите нечувани изисквания по отношение на тънкостите в английските маниери той даваше образование на китайчетата. Заставяше ги да говорят безупречен английски и ги ругаеше на пиджин, когато не го правеха. Накара ги да преминат в Англиканската църква, докато сам остана будист. Учеше ги да управляват лодки в пристанището, като твърдеше, че човек не може да бъде джентълмен, ако не притежава кон и лодка. И, което бе най-важно, държеше се към тях все едно че не са китайци; отнасяше се към момчетата, като че ли бяха предопределени да ръководят банки, да бъдат избирани в законодателното тяло или да притежават земя. През онези години мнозина на Хаваите се вглеждаха неспокойно в бъдещето и се бояха от онова, което предугаждаха. Те не желаеха китайците да учат в колежи или да притежават големи компании. Искрено се страхуваха от делови мъже и интелектуалци, произхождащи от Изтока. Надяваха се — както се оказа, съвсем погрешно — че китайците ще останат завинаги на захарните плантации, без да имат каквито и да било по-високи стремежи. Когато видяха, че тази мечта се проваля и пришълците навлизат във всички области на обществения живот, понякога ги обземаше панически страх и те почваха да говорят за прокарването на нелепи закони, за изселване на китайците или за това да им бъде забранено да заемат определени длъжности. Онова, което трябваше да направят тези изплашени хора, бе много по-просто: да застрелят Улиасутай Каракорам Блейк.

Защото, щом първият китайски работник от плантациите успя да спести с кървава пот няколкото пенита, нужни, за да изпрати сина си в Йолани, се отприщи нещо като революция, която нищо в света не би могло да спре. Когато Блейк започна да учи първото китайско момче на азбуката, старата система на работа по договор бе обречена. Тъй като момче, което можеше да чете, щеше рано или късно да попадне на книга, даваща му някаква идея, а едно момче с идея е в състояние да постигне почти всичко. По това време на Хаваите не се отнасяха особено добре с китайците. Някои надзиратели в плантациите — необуздани щураци — смятаха, че е много забавно да вържат двама китайци за плитките и да ги малтретират едновременно. На други веселяци им доставяше голямо удоволствие, щом се напиеха, да вържат плитката на минаващ край тях китаец за опашката на кон и да го накарат да препуска в галоп. Китайците си отмъщаваха и накрая сред техните мъчители се наложи едно неотменно правило: никога да не излизат сами в поле, в което има повече от шестима китайци, работещи с ножове за рязане на тръстика. И една нощ някакъв китаец връхлетя с викове без каквато и да е видима причина в спалнята на френския консул и го закла с дълъг нож. Времената съвсем не можеше да се нарекат леки и китайците в никакъв случай не бяха хрисимите ориенталци, каквито ги бе описал хонолулският „Мейл“ в деня на пристигането им. Проявяваха склонност към жестокост, към светкавично отмъщение за нанесените им обиди и твърдо не желаеха да продължават договорите си при три долара месечна заплата за четиринадесет часа усърдна работа на ден. Породи се силно напрежение и китайският експеримент можеше да се провали, ако Улиасутай Каракорам Блейк не поучаваше тихичко момчетата си:

— Същите достойнства, които се възхваляват в Китай, ще осигурят успеха ви на Хаваите. Учете, слушайте родителите си, спестявайте, равнявайте се с почтените хора.

Освен това той наблегна особено силно на мъдрото умение да се следват нравите на мнозинството.

— Отрежете опашките си — напътстваше ги — и се обличайте като американци. Присъединете се към техните църкви. Забравете, че сте китайци.

— Съветвате нас да се откажем от будизма, а защо вие не сте го направили? — попита едно момче.

— Когато си тръгна от Хаваите — отговори Улиасутай — аз ще се върна в Англия, където съществува пълна свобода. Вие обаче няма да напуснете тези острови. Ще трябва да живеете сред американци, а те презират повечето свободи. Така че — приспособявайте се.

Той беше труден, своеволен човек и успя да преобрази една раса.

По това време, когато излизаше рано призори, Нюк Цин вземаше със себе си четиримата си синове и в часовете преди отварянето на училището те работеха на полето с нея. Щом наближеше време, тя потопяваше един парцал в калната вода в лехите с таро, избърсваше момчетата и ги изпращаше на училище. Когато свършеха, те се връщаха отново и след като паднеше нощта, всички се прибираха вкъщи, където грамадният Кимо ги чакаше с топла супа. След една година, прекарана при този изнурителен режим, хаваецът, изтощен от количеството работа, която вършеха китайците, предложи:

— Защо не напуснем тази къща и не построим нова долу? Ще запазим земята тук за зеленчукови насаждения. Тогава няма да има нужда да ходите толкова далече, а и аз ще бъда близо до залата за пуул.

Нюк Цин се замисли над предложението му.

— Не съм съгласна да отпусна дори един сантиметър от зеленчуковата градина за строеж на къща.

— Но нима не разбираш — продължи Кимо — че срещу един малък ъгъл от градината ще получиш цяло парче земя тук?

— В такъв случай — възрази Нюк Цин — Апикела ще трябва да изминава цялото това разстояние, за да бере мейл. А на мен ми е по-леко да вървя, отколкото на нея.

— Онова, което имам предвид — обясни Кимо — е Апикела да спре с беритбата на мейл и да ти помага в зеленчуковата градина долу. Така момчетата ще имат повече време да учат.

Планът бе толкова разумен, че на следващия ден Нюк Цин покани Кимо да я придружи до градината и едрият хаваец обясни колко малко място ще заеме къщата и й припомни колко много горска земя ще получи в замяна.

— Добре — рече изведнъж тя.

Пренесоха се долу и няколко нощи спаха под открито небе, докато се строеше новият им дом. Не след дълго на Нууану стрийт вече изникна първата от известните къщи на семейство Кий. Беше паянтова, неуредена и течеше при дъжд, но подслоняваше съвсем прилично петима китайци и двама хавайци. Тя бе също така косвено причина за добрия късмет на фамилията Кий. Един ден, докато Нюк-Цин се влачеше нагоре към новото парче земя, оказало се поради голямата височина, на която бе разположено, не така продуктивно, както другото, я спря красив младеж на около двадесет години, пътуващ в двуколка.

— Вие ли сте китайката — подвикна той — която има земя наблизо?

Тя отговори положително. Младежът слезе и протегна ръка.

— Аз съм Уип Хоксуърт — рече той — и бих желал да видя градината ви, ако може.

Върза коня за едно дърво и тръгна с нея. Подритна бучка пръст, стри я между дланите си и каза направо:

— Пейк, бих желал да сключа сделка с вас. Донесох със себе си от Формоза стотина ананасови растения, като едва не изгубих главата си за това. Опитах да ги отглеждам долу, но там не вървят. Струва ми се, че тази височина би предложила условия, най-близки до онези, на които са свикнали във Формоза. Знаете ли какво ще направя? Ще ви дам всички фиданки, които са още живи, и ако успеете да ги прихванете, ще бъдат ваши. Единственото, което искам, е част от плодовете и нови насаждения.

— Човек може ли да търгува с ананаси? — попита Нюк Цин, изпълнена с подозрение.

Уип Хоксуърт се завъртя и с широк жест обгърна долината. Пред погледа му се изпречиха дървета, но това не го смути.

— Всяка къща, която виждате околовръст, ще иска да купува вашите ананаси, пейк. Готова ли сте да сключим сделката?

Тя се съгласи, а младият Уип Хоксуърт се оказа доста прозорлив, тъй като почвата по склона бе точно такава, от каквато се нуждаеха ананасите от Формоза, които бяха много по-сладки и във всяко отношение по-добри от долнокачествените видове, внесени на островите преди половин век. Сега Нюк Цин слизаше ден след ден от горния парцел в долината Нууану, натоварена с ананаси, които разнасяше из града. Зеленчуците й от долната градина също вървяха добре, ала най-важното беше, че четиримата й синове имаха време за уроците си.

Само в едно не й вървеше и както преди, това беше лехата с таро. Тъй като не се задоволяваше единствено да продава суровите грудки на местните хора, а листата на всеки, който желаеше да ги задуши на пара, и да запазва стеблата за себе си за туршия, която поднасяше с пържен барбун, извличайки така тройна полза от тарото, тя се остави Кимо и Апикела да я уговорят да вари коренищата и отново да приготвя пой. Този път всичко стана както трябва, като полученото ястие бе гъсто, лепкаво, с червеникав цвят, от него се пълнеше със слюнка устата на всеки хаваец, щом го зърнеше, и пазарът за това „пейк пой“, както го наричаха, доста се разрасна. Но не бяха много хавайците, които можеха да си купят, тъй като грамадната Апикела и още по-грамадният Кимо работеха толкова усърдно при отглеждането на тарото, че когато дойдеше време за храна, бяха примрели от глад. Нюк Цин, която излапваше няколко шепи студен ориз понякога с парче мариновано стебло от таро, седеше край тях, поразена от количеството пой, унищожавано от двамата й съквартиранти гиганти. Обикновено Кимо, тежащ вече сто и шестдесет килограма, отиваше тежко до съдовете с пой, отсипваше си около едно кило или повече и поднасяше също толкова и на Апикела. Докато поглъщаха пет-шест риби, малко студено свинско, печен плод от хлебно дърво и каквото бе останало от консервата с орегонска сьомга, те потопяваха в съблазнителното пой два пръста, извити на кука, завъртаха ги в лепкавата маса и ловко ги вдигаха към устата си. Поглъщаха вкусната смес, засмуквайки я сладко, и се споглеждаха щастливо.

Нюк Цин осъзна обезсърчена, че нейното пой изобщо не стига до пазара. Въпреки това не се оплака, защото тези огромни, кротки хора бяха гледали децата й като свои, докато тя беше на острова на прокажените. Дори сега усещаше, че не би се справила без тях, понеже те се грижеха за момчетата, перяха, носеха вкъщи клюки от залата за пуул и помагаха при приготвянето на пой. Но благоразумието я караше да се подсигури, затова накрая рече на Кимо:

— Искам да купя горните земи.

— Да ги купиш ли? — попита удивен Кимо. — Но те са твои.

— Сигурно ще е по-добре да ги купя, както си му е редът.

— Те са твои — настоя Апикела.

— Може ли да отидем до поземлената служба и да подпишем съответните документи? — не отстъпваше Нюк Цин. — И аз ще ви платя.

Едрата Апикела вдигна дребната си китайска приятелка и я сложи в скута си.

— На нас двамата с Кимо тази земя не ни е нужна. Нямаме деца.

— Имате четирите момчета — поправи я Нюк Цин.

— Чудесна идея! — извика Кимо. — Ще дадем земята на нашите момчета.

И така, тримата отидоха в поземлената служба да регистрират продажбата на земите на момчетата Кий. Белият служител попита с помощта на преводача си:

— Срещу каква сума става продажбата?

Двамата хавайци го погледнаха объркани и човекът допълни:

— Трябва да се упомене някаква цена, иначе продажбата е незаконна.

Нюк Цин заобяснява, че има кесия с десетцентови монети, реали и австралийски златни пари, спестени за обучението на синовете й, и че е готова да плати, но Кимо я прекъсна и рече величествено:

— Продаваме земята си на тази пейк за толкова пой, колкото можем да изядем.

Именно това бе имала предвид Нюк Цин още в самото начало и точно така бе оформена сделката.

Нюк Цин водеше странен, ала въпреки това типично хавайски живот. Четиримата й синове говореха най-вече хавайски и английски и тя общуваше с тях само на развален хавайски. Те бяха грижливо поучавани да мислят за призрачната жена в Китай като за своя майка, но момчетата смятаха Апикела за тяхна истинска майка, така както тя ги имаше за свои синове. Никой в домакинството не знаеше дори името на Нюк Цин, хавайците винаги я наричаха просто пейк, китайката, а децата я знаеха като Лелята на Ю Чоу. По отношение на храната, езика и смеха домът беше хавайски. В учението, деловата дейност и религията бе американски. Но що се отнасяше до синовното подчинение и преклонението пред образованието, беше китайски.

Годините на Нюк Цин минаваха в един и същ, почти свещен порядък. На първи март тя отиваше в поземлената служба и плащаше данъците за двата парцела. За нея най-ценното физическо притежание стана една кутия, в която пазеше квитанциите. Гледаше на тях като на доказателство за гражданство. Доказателство, че има право да остане в Страната на уханното дърво.

През септември и юни изпираше особено старателно единствения си кат дрехи, слагаше на главата си нова забрадка и неизменната конусовидна шапка и тръгваше с четиримата си синове, за да обсъди тяхното образование с Улиасутай Каракорам Блейк, за когото бе удоволствие да говори на китайски с нея и обикновено казваше, че момчетата се справят добре. Нейната настойчивост в това отношение бе фанатична и винаги когато разговаряше с Блейк, тя завършваше с един въпрос:

— Кой от четиримата е с най-добри умствени способности?

Едрият, страховит на вид мъж се замисляше и отговаряше:

— Америка.

Нюк Цин биваше поласкана, щом чуеше, че нейният блестящ син върви добре в училище, тъй като й харесваше да си представя деня, в който той ще поеме към континента, за да продължи обучението си, издържан от всички останали.

През април и октомври Нюк Цин тръгваше покорно към пунти-магазина с определен брой долари, за да ги изпрати на семейството на Кий Мун Ки в Долното селище. Винаги вземаше със себе си четиримата си синове, дори ако това означаваше да не отидат на училище. Защото така им внушаваше, че „синовният дълг е по-важен дори от образованието и те трябва да работят още по-упорито, за да засвидетелстват уважението, което дължат на своя баща и неговото семейство“. Караше всяко от момчетата да пипне парите, които предаваше, и да докосне писмото, написано от собственика на магазина.

— Сега можете да се върнете в училище — казваше им тя.

Понякога й се струваше странно, че се налага да им втълпява тези древни китайски добродетели не на изразителния език хакка, а на развален хавайски пиджин. Но внушенията бяха ясни и момчетата ги разбираха.

Така минаваше годината на Нюк Цин, паке кокуа, Лелята на Ю Чоу. Лично тя притежаваше блуза, чифт панталони и една плетена шапка. Имаше бамбуков прът за носене, две кошници, фабрика за пой, от която не печелеше никакви пари, и два парцела земя, които един ден щяха да струват повече от милион долара. Но революцията, в която бе въвлечена тази китайка с мършави хълбоци, беше свързана най-вече с факта, че тя имаше четири умни момчета в Йолани и когато те бъдеха готови да се включат в икономическия живот на Хонолулу, насърчени най-вече от въодушевяващото обучение на Улиасутай Блейк и от здравия разум на своята леля, едва ли нещо би могло да ги спре.

И тогава, един ден през 1879-а, повела синовете си към епископалната църква, Нюк Цин видя да влиза в нея хавайско семейство със седем деца. Едно от момчетата изглеждаше като китайче. Тя огледа детето и заключи, че вероятно е на около осем години, възраст, на каквато би трябвало да бъде изчезналият й син. Не беше сигурна, че е китайче, тъй като не се открояваше много от хавайските си братя и сестри, но щом свърши службата, Нюк Цин изпрати синовете си вкъщи и тихо проследи хавайското семейство. Установи, че живеят в голяма къща с пристройки по пътя към Диамантената глава, далеч оттатък Беретания стрийт, и че осемгодишното момче се чувства напълно у дома си в нея. Помъчи се да попита един минувач как се казва семейството, но той не я разбра.

От този момент тя промени маршрута, по който разнасяше стоките си, и се отклоняваше на километри от пътя си, за да следи какво става в голямата хавайска къща. Не след дълго разбра, че китайчето ходи на училище, изглежда умно в границите на нормалното и има само хавайско име. Веднъж довлече ананасите си чак до верандата на къщата и опита да завърже разговор с майката, но тя не желаеше ананаси. И когато находчивостта й се изчерпа, Нюк Цин реши да обсъди честно въпроса с Апикела. И вече бе готова да го направи, но интуицията й подсказа, че едрата хавайка ще бъде на страната на своята сънародничка, която гледаше детето, а не на законната му майка; тогава й хрумна, че това би било интересно начинание за Кимо, който не се смяташе особено подходящ за други видове работа. Ето защо отведе настрани грамадния, гол до кръста мъж, и му рече:

— Открий кои са тези хора.

— Няма нужда — отвърна просто той. — Това е къщата на губернатора Келоло Канакоа.

— Разбери откъде имат китайчето.

— Добре — измърмори Кимо и пое към залата за пуул.

Не след дълго той докладва на Нюк Цин.

— Един ден губернаторът бил на дока, когато пристигнал кораб с малко бебе момченце. Никой не знаел какво да правят с него, затова съвсем естествено той казал: „Аз ще го взема“, и така и сторил. — Кимо сви рамене, като че ли искаше да рече „Не е ли съвсем просто?“. И тогава проумя накъде бие Нюк Цин. — Момчето принадлежи на Келоло! — предупреди я. — Той го храни. Той го е отгледал.

— Но детето е китайче — възрази Нюк Цин. — То е мое.

— Разбира се! — съгласи се Кимо. — То е твоето момче, но принадлежи на губернатора.

— Аз не съм го дала на губернатора — изтъкна бавно тя, но видимо я обземаше по-силно вълнение. — Изпратих го на вас, за да го гледате, докато се върна.

— Няма никакво значение кой е получил детето — отговори Кимо. — То има свой дом и родители, които го обичат. Има с кого да играе и достатъчно храна. Останалото е без значение.

— Искам да бъде отгледано като китайче — възрази припряно Нюк Цин.

— Не разбирам — каза категорично хаваецът. — Когато бях млад, баща ми постоянно криеше в горите зад къщата ни горе по двама или трима моряци, избягали от корабите си. Шведи, американци, испанци, за него нямаше разлика. На някои от тях им се раждаха деца от моите сестри и къде са сега тези деца? Не знам, както и сестрите ми. Испанци ли са те или хавайци? Има ли значение?

Нюк Цин установи, че не постига никакъв напредък с Кимо, така че въпреки началното си решение тя се обърна и към Апикела. И както бе предполагала, едрата жена инстинктивно застана на страната на хавайската майка.

— Помисли колко много обича съпругата на губернатора това момче — заувещава я Апикела.

— Но тя има още шест свои деца! — отвърна отчаяно Нюк Цин.

— Не всички са нейни! — каза тържествуващо Апикела. — Някои са били намерени на улицата, а за едно знам, че е дошло от Мауи.

— Ще взема сина си — заяви упорито Нюк Цин.

— Пейк! — предупреди я Апикела. — Той вече не е твой син.

— И другите четири момчета ли не са мои синове? — попита глупаво Нюк Цин.

— Да, пейк — отвърна кротко хавайката — не са само твои. Сега са и мои синове.

Тя нямаше думи, за да обясни, че според хавайските традиции връзката деца — родители е много разтеглива и синовността не произтича от кръвното родство, а от обичта. На Хаваите нямаше случай дете да е било изоставено и едни от най-трогателните хавайски предания разказват за някоя селянка, дочула плача на подхвърлено от алии край морето нежелано бебе момиченце, и как селянката спасила детето от смърт, отгледала го, грижела се за него с любов, докато избухнела война или станело някакво друго важно събитие, и тогава детето разцъфвало в цялата си красота. И подобни случаи не са били изключение. Апикела не можеше да обясни това на своята приятелка китайка, но добави следното:

— Във всички хавайски семейства има поне едно намерено дете. Някой приятел го дал на семейството и това е всичко.

— Значи момчетата не са мои синове, така ли? — повтори упорито въпроса си Нюк Цин.

— Не са само твои — отговори грамадната Апикела.

Дребната китайка, закалена в строгите семейни норми на народа хакка, остана загледана в своята едра хавайска приятелка, закърмена с по-либерални традиции, в които основното бе любовта. Всяка от двете жени олицетворяваше мъдростта на своята раса и никоя не желаеше да отстъпи. Но, както винаги, хавайката предприе опит за помирение.

— Разбира се, пейк, при четири момчета има достатъчно деца за две майки.

И грамадната жена бе толкова убедителна, че макар Нюк Цин да не споделяше подобни възгледи и да виждаше в тях обяснение защо хавайците бяха умираща раса, а китайците преуспяваха, тя не можеше да пренебрегне обичта, която виждаше изписана на щастливите лица на синовете си. Въпреки че се налагаше да живеят между любовта на хавайците и дълга на китайците, те процъфтяваха; така че накрая Нюк Цин се остави да бъде притисната в огромните обятия на Апикела и погалена, сякаш й беше дъщеря, а не равна.

— А сега — рече едрата жена — след като се успокоихме, нека отидем при съпругата на губернатора.

И тримата тръгнаха тържествено по Нууану стрийт към Беретания и после към Диамантената глава.

— Аз ще говоря — заяви кротко Апикела, щом стигнаха къщата на губернатора. И като че ли беше посланик на двореца насред градината с таро, пратен в двореца на Беретания стрийт, тя обясни на съпругата на губернатора: — Китайката смята, че седмото ви дете е нейно.

— Може би — съгласи се с лекота хавайката. — Мисля, че съпругът ми го е намерил на някакъв кораб.

— Китайката би желала да вземе момчето със себе си — добави кротко Апикела.

Съпругата на губернатора закри очи с ръце и заплака.

— Ние гледаме на детето като на наше собствено — каза накрая меко тя.

— Виждаш ли! — рече Апикела и понечи да се оттегли, тъй като бе очевидно, че няма какво повече да се каже.

Ала Нюк Цин едва сега започваше.

— Оценявам всичко, което сте направили за момчето. Изглежда добре гледано и интелигентно. Но то е мой син и бих желала да…

— То е много щастливо тука — прекъсна я съпругата на губернатора.

— То е мой син — бореше се Нюк Цин.

Струваше й се, че потъва в облак или пяна. Колкото и да я отблъскваше от себе си, тя отново се връщаше и я задушаваше. Тримата грамадни хавайци я обгръщаха и потискаха с любовта си.

— Но ние също го смятаме за наш син — отвърна съпругата на губернатора.

— Какво ще реши съдът, ако се обърна към него? — заплаши Нюк Цин.

Сега заплакаха и двете хавайки.

— Няма защо да намесваме съда — рече съпругата на губернатора. — Апикела казва, че имате четирима синове. Защо не ни оставите петото момче? Ние го обичаме толкова много.

— То е мой син — възрази упорито Нюк Цин, но думите й нямаха почти никакъв смисъл за тримата хавайци. Очевидно хубавото момче можеше да бъде син по много повече начини, отколкото тази слаба китайка бе в състояние да проумее.

В този момент влезе самият губернатор — висок, красив мъж към петдесетте. Той бе великодушен в отношението си към всички и изслуша търпеливо първо Апикела, после съпругата си и накрая Нюк Цин.

— Значи вие сте пейк кокуа? — попита.

— Да — отговори Нюк Цин.

— Всеки хаваец ви е задължен, кокуа. — Губернаторът протегна тържествено ръка. — Беше преди около осем години — заприпомня си той. — Бях на дока по някаква работа. Тогава не бях още губернатор, току-що бях дошъл от Мауи. Пристигна онзи кораб, на него един моряк държеше на ръце ревящо бебе и рече: „Какво да правя с него?“. А аз му отговорих: „Нахрани го“. „Нямам гърди“, каза той. Така аз взех детето и го донесох вкъщи. — След дълга пауза добави: — И то стана наш син.

— Сега си го искам — заяви твърдо Нюк Цин.

— И ми се струва — продължи губернаторът, без да обръща внимание на думите й — че би било чудесно, ако това китайче израсне в тази къща, сред хавайци. Нашите две раси трябва да се опознаят по-добре. — Той замълча, след това каза съвсем откровено: — Обичам момчето като мой син. Не мисля, че мога да се разделя с него.

— Съдът ще го даде на мен — заяви студено Нюк Цин.

Очите на високия губернатор се напълниха със сълзи.

— Нямате ли други деца?

— Имам четири — отвърна Нюк Цин.

— Оставете ни тогава момчето. Моля ви, не говорете за съд.

Съпругата на губернатора поднесе чай, Нюк Цин бе поканена да седне на най-хубавия брокатен стол, а Кимо попита дали имат пой. Срещата продължи четири часа, изпълнени с търпение, и дребната китайка бе определено сразена от любовта, която струеше край нея. Повикаха сина й и тя видя, че е станал голямо, умно и силно момче. Не му казаха, че непознатата китайка с блузата и панталоните е негова майка, защото то наричаше по този начин съпругата на губернатора. След като го пуснаха да си играе, се направиха много предложения и Нюк Цин се съгласи на следното: петият й син ще продължи да живее в семейството на губернатора, но момчето трябва да узнае коя е истинската му майка… И тук тя започна да се обърква, защото настоя на детето да се даде и китайското име О Чоу, Континентът Австралия, и то да придружава два пъти годишно братята си до пунти-магазина, когато се изпращат парите на истинската му майка в Китай.

— Истинската му майка ли? — попита губернаторът.

— Да — потвърди Нюк Цин. — Истинската му майка е в Китай. Аз съм само негова леля.

— Мислех, че сте родили детето в Калауао — каза губернаторът.

— Така е — увери го Нюк Цин. — Но истинската му майка е в Китай.

Губернаторът я изслуша търпеливо и попита:

— Бихте ли обяснили, моля, отново?

Докато тя повтаряше странния си разказ, той осъзна, че не разбира почти нищо от него.

Така Нюк Цин заведе Австралия в пунти-магазина, откъдето името му беше надлежно предадено в залата на предците в Долното селище, като в същото време на Хаваите го знаеха като Кеоки Канакоа, син на последния губернатор на Хонолулу. Той се срещаше с братята си Азия, Европа, Африка и Америка, а после се връщаше в голямата къща. Наричаше Нюк Цин, чието име никога не узна, „лельо“ и смътно разбираше, че има истинска майка в Китай, на която е длъжен да изпраща пари два пъти годишно.

Имаше още нещо, което Нюк Цин държеше да се уреди. Официално на името на Австралия Кий, известен още като Кеоки Канакоа, бяха прехвърлени четири акра от най-хубавата планинска земя на губернатора Канакоа в долината Маноа, по това време влажен, покрит с гора пущинак. И след като документите бяха оформени, Нюк Цин почна да отглежда там ананаси. Сега тя бе на тридесет и две години и ако се изключеха наистина невероятната слабост и рядката й коса, би могла да бъде наречена привлекателна; ала въпреки че имаше изключителен недостиг на жени за китайските мъже — съотношението беше двеста четиридесет и шест жени на двадесет и две хиляди мъже, никой не гледаше на Нюк Цин като на евентуална съпруга. Тя наистина бе надживяла съпруга си, а освен това може би беше прокажена.

Така че Нюк Цин живееше отделена духовно от синовете си и от китайската общност. Всяка вечер, след като другите си легнеха, тя се събличаше напълно гола и оглеждаше на светлината на малка лампа всяка част от тялото си. И накрая, когато дори големите й стъпала бяха вън от подозрение, въздъхваше и си казваше: „Все още нямам проказа“. А щом бе успяла да избегне това, нищо друго нямаше значение.

Когато през 1877 година Уипъл Хоксуърт се върна на Хаваите, единствено стоте ананасови фиданки и торбата с различни семена, които бе донесъл със себе си, свидетелстваха за седемте години, прекарани навън. Но той вече бе станал мъжът, предопределен да изгради новата структура на островите. Беше висок, слаб, но силен, с пъргави мускули и ум, човек, който умееше да използва необикновено добре юмруците си. Притежаваше арогантната самоувереност на дядо си по бащина линия, капитан Рейфър Хоксуърт, плюс изключителните обноски, типични за дядо му по майчина линия, доктор Джон Уипъл. Освен това проявяваше и други качества, характерни за тези двама мъже.

Подобно на капитан Рейфър, младият Уип изпитваше ненаситна страст към жените и след китайското момиче, дало му първите уроци, когато бе тринадесетгодишен, той се беше наслаждавал на бурната компания на непознати жени в повечето от най-големите пристанища на света. През седемте години бе харчил без задръжки за тях всичките си изработени пари и сега не съжаляваше за нито едно пени, защото бе стигнал до важно откритие: притежаваше силата да прави жените щастливи. Понякога, когато биваше поканен на официална забава в някой виден дом в Пърт, Коломбо или Банкок, се случваше да влезе в залата и да почувства физически как от само себе си се създават свързващи нишки между него и определени жени. Щом напреднеше нощта, той отправяше безмълвно изпълнен с дръзка сила поглед към най-подходящата от тях, потърсваше я за танц, казваше й няколко сдържани, но таящи плам думи, и често въздухът така силно се зареждаше със страст, че когато успееше да остане насаме с избраницата си, тя се хвърляше в прегръдките му и го насърчаваше да прави с нея каквото пожелае, въпреки че допреди няколко часа никой от тях не е подозирал за съществуването на другия. Винаги щом пристигнеше някъде на забава, той спираше за малко на вратата и си казваше: „Коя ли ще е тази вечер“. Защото бе разбрал, че винаги се намира някоя.

Спомените на младия Уип през дългите дни в открито море не бяха населени с изтънчени видения на „ръкавицата на дамата“ или на „моята скъпа госпожица Хендерсън“. Той мислеше за момичетата като за силни млади животни, изтегнали се голи в леглото. Така харесваше жените и такива те желаеха да са, когато биваха с него. Това бяха изключително приятни партньорки в любовните игри и да се мисли за тях по друг начин бе напразно прахосване на сили. Не правеше разлика дали жените са омъжени, или не; не изпитваше някакво особено удоволствие да слага рога на женените мъже; както и не намираше, че жените от определена националност или цвят са особено привлекателни. Ако не бъдеше допуснат в Суец на соаре, давано от френски благородник, той бе напълно доволен да похарчи парите си в някой от публичните домове и да се порадва на най-добрите професионални компаньонки. Но въпреки че често предпочиташе този прост и пряк начин за намиране на партньорка, Уип също така се бе научил да бъде изключително галантен. И ако се натъкнеше на някоя свенлива млада дама, която си струваше усилията, бе готов да я обгражда с внимание като истинските ухажори от романите. Изпращаше й цветя и бонбони, пишеше й кратки писъмца в своя убедителен стил и се въртеше на пета около нея. Защото никога не забравяше съвета на дядо си: „Когато прабаба ти Малама легнала на смъртно легло, тя тежала близо двеста килограма. Всяка сутрин съпругът й изпълзявал при нея, за да я види, и й носел гирлянди от мейл. Съвсем не е лошо един мъж да прави подобни неща“. Младият Уип обичаше пламенно жените. Знаеше, че те придават пълнота на живота му, и бе готов почти на всичко, за да ги дари с щастие.

Както можеше да се очаква, неговото поведение след завръщането му от седемгодишното кръстосване из моретата изненада доста силно Хонолулу. Той ужаси безкрай момичетата от родовете Хейл и Хюлет, като изповяда подред пред всяка от тях своя персийско-египетски начин за правене на любов, изучен, както им намекваше, при едно дълго пътуване с керван камили до останките от древни градове. Горките момичета всъщност не разбираха за какво говори енергичният младеж, но откриха, че той има твърдото желание да свали бельото им колкото може по-бързо, така че много скоро мисионерските дъщери се споразумяха да не позволяват на своя братовчед Уип да ги придружава. Той обаче долови, че една от неговите братовчедки, Нанси Джандърс, се поддава на ухажванията му и последваха поредица от позорни прояви, които свършиха със залавянето му напълно гол в нейната спалня една сутрин в пет часа. Нанси не искаше да бъде тиранизирана от родителите си и се развика, че всяко момиче има право да опознае младите мъже. Същата нощ обаче двуколката на Уип бе намерена в една уличка на Илуилеи, при публичните домове, където стана яростно сбиване за някакво арабско момиче и Уип бе наранен от лявата страна на лицето с моряшки нож. На следния ден бащата на Нанси Джандърс я изпрати на континента и младият Уип започна да се движи с момиче от португалско-хавайски произход, голяма красавица, чийто дядо бе пристигнал на Хаваите през Азорските острови. Младата хубавица и Уип се впуснаха в изискано ухажване. Тя се появяваше съвсем открито с него в двуколката му из най-разпътните улици на града, а после избяга тайно за Калифорния, за да роди там.

По това време някои от младежите в Хонолулу вече бяха дали постоянно прозвище на младия мореплавател. То му бе измислено след една разпра, при която Уип се сби с трима английски моряци пред внушителното здание на „Хоксуърт и Хейл“ на Форт стрийт. Строгият му баща се втурна навън от кабинета си съвсем навреме, за да види как пъргавият му син бе проснат в безсъзнание на земята от един британски удар в главата, съчетан със силен британски ритник в слабините. Докато красивото момче лежеше на прашната улица, барманът от близкото заведение го заля с кофа студена вода, поваленият борец започна постепенно да усеща пулсиращата болка в чатала си и изкрещя:

— Някой пак ме е бил!

Уип погледна нагоре и видя брадатото лице на баща си, вторачено в неговото. Прииска му се да припадне от унижение и болка, но се надигна и се отдалечи, накуцвайки.

Оттогава почнаха да го наричат „Дивия Уип“ и той сякаш реши да затвърди принципа, че всеки трябва да оправдае прякора, който му е даден. Не пиеше много, нито се замесваше с желание в юмручни схватки. В много отношения бе честен, обаятелен младеж. Но ако не търсеше неприятностите, той не се и стараеше да ги избягва. Придоби следния характерен навик: щом се зададеше бой, свиваше рамене и правеше няколко лениви крачки напред, преди да се хвърли в яростни действия. Би трябвало с годините да изгуби прякора си, тъй като вече почваше да подминава по-обикновените разпри и дивотата му сякаш постихна; но същевременно се усили неговата страст към жените и именно приключенията му в тази област го тласкаха към неприятности. Той често си припомняше уместното сравнение на дядо си: „Момичетата са като прекрасни малки звездици. Можеш да се пресегнеш и пощипнеш всяка една“. Жаждата на Дивия Уип да се пресяга и пощипва бе ненаситна и в това отношение бе истински внук на Рейфър Хоксуърт.

Но той също така приличаше и на дядо си по майчина линия, доктор Джон Уипъл, и в допълнение към физическата привлекателност на този изискан мъж младият Уип бе наследил и неговия траен интерес към науката. Където и да се озовеше през седемте години странстване, Уип изучаваше растенията, радваше се на местните цветя, събираше образци от дървета и плодове, за които му се струваше, че ще виреят добре на Хаваите. Но три открития му доставиха почти такова удоволствие, каквото изпитваше, когато се хвърляше смело в леглото с някое ново момиче. Бе определено запленен от орхидеите, растящи в джунглите на Малая, и бе събрал няколко десетки отлични образци от красавици в алено, пурпурно и старо злато, които бе изпратил вкъщи с товарен кораб на „Хоксуърт и Хейл“, отплавал от Сингапур. Сега те цъфтяха в дървена къщичка, построена от самия него в задната част на имението на Хоксуърт на Беретания стрийт, и веднага щом се прихванаха, стопанинът им почна да ги раздава безплатно на други хора, които биха им се радвали. Младият Уип печелеше пари от кораби и плантации; редките растения, които носеше на островите, предоставяше всекиму, който можеше да се грижи за тях така старателно, както и самият той. И след години, когато Хаваите станаха известни с орхидеите си, тази слава всъщност бе резултат от личната любов на Уип Хоксуърт към красотата. Той внесе също така и джинджифилови цветя и две разновидности на райската птица — това непознато, невероятно екзотично цвете, при което от пъпката в синьо и червено разцъфваше цвят с фантастична форма в алено и златисто. Тях Уип също раздаваше щедро.

Негова бе и заслугата за ананасите от Формоза и Нова Гвинея, като първият сорт бе разпространен с помощта на китайската търговка на зеленчуци, госпожа Кий. Той не успя да прихване втория, който бе по-кисел и затова много по-вкусен. През последните години Уип бе опитвал два пъти с този неподатлив ананас, но без успех. Накара агентите си да търсят нов сорт, който да съчетава достойнствата на плодовете от Формоза и Нова Гвинея, но така и не излезе нищо.

Най-важният му принос обаче от този период бе едно дърво, наречено по-късно на негово име. Откри го край Бомбай и когато опита за първи път плодовете му, извика:

— Трябва да имаме това дърво на Хаваите!

Изпрати у дома фиданки, ала те умряха. Поръча още четири и нареди да бъдат посадени в Кона на големия остров, но те също изсъхнаха. Осигури още четири, като този път всяко дръвче бе в отделно корито, пълно с пръст от Бомбай. Тези се прихванаха. Когато дадоха първите си плодове с красива, твърда кора, която добиваше златисточервен цвят, изпъстрен със зелено, и голяма плоска семка, заобиколена от вкусна жълтеникава месеста част, съседите му се заинтересуваха какво непознато нещо е отгледал този път.

— Вижте! — рече живо той. — Сега ще опитате царя на плодовете.

Хвана един, извади ножа си и разряза кората в кръг по ширината. После стисна с ръце двете половини на плода и ги усука в противоположни посоки. Той се раздели на две части и за първи път хората на Хаваите опитаха изключително вкусното откритие на Уип.

— Има вкус на печени ядки и лек аромат на ябълка — рече един от мъжете.

— Нещо като праскова е и леко напомня терпентин — каза друг.

— Какво е това, Уип?

— Бомбайско манго — отговори Хоксуърт.

— Преди години и тук растяха мангови дървета — каза човекът. — Но доколкото си спомням, плодовете им бяха твърди. Почти не ставаха за ядене.

— Има манго и манго — съгласи се Уип. — Номерът е да намериш добър сорт и след това да го отглеждаш.

След време мнозина почнаха да презират Дивия Уип Хоксуърт, защото той стана също толкова безскрупулен, колкото дядо си. Разрастването на „Хоксуърт и Хейл“ и превръщането й в компания диктатор на островите не бе постигнато лесно и хората имаха право да ненавиждат Дивия Уип. Но всеки от тях си спомняше с гореща благодарност неговия първи голям подарък за Хаваите. Винаги когато някой гладен се пресегнеше и обрулеше манго „Хоксуърт“, срежеше го с нож и поемеше сока на ароматния плод, той отдаваше дан на Дивия Уип. По-късно бяха внесени и други сортове, но „Хоксуърт“ остана, както неговият откривател го бе провъзгласил, „царят на плодовете“.

След като видя, че мангото вирее добре и раздаде неколкостотин фиданки на свои приятели, Уип насочи вниманието си към делата на „Хоксуърт и Хейл“, при което се сблъска с брадатия си вуйчо — непреклонния Михей Хейл, символ на висока нравственост и твърдо решен да не допусне корабната империя да бъде опетнена от лудориите на буйния му племенник. Поради това за Уип не се намери място в нея. Когато той поиска да постъпи на работа, мрачният му вуйчо го изгледа, поглади гъстата си брада и рече:

— Млади човече, ти оскърби всички момичета в семейството, затова при нас няма място за теб.

— Не съм дошъл да си търся съпруга — тросна се Уип — а работа.

— Уип, който е неподходящ за съпруг, не става и за работа… Не и в „Хоксуърт и Хейл“ — отвърна вуйчо му Михей, определяйки един от крайъгълните камъни в политиката на компанията. Защото, подобно на повечето велики императори, представителите на фамилиите Хейл, Уипъл и Джандърс разбираха, че една институция трябва да се развива на две нива: да създава интелигентни синове, които да продължат делата, щом си отидат старите, и красиви дъщери, които да примамват в предприятието способни млади съпрузи. Все още бе спорен въпросът дали големите родове на Хаваите преуспяват най-вече от изгодната продажба на захар или на своите дъщери на добри съпрузи. — Няма място за теб в „Хоксуърт и Хейл“ — заяви окончателно вуйчо Михей.

Уип се оплака на баща си, но установи, че този чувствителен и объркан хилав човек не желае да се бори с Михей, който сега ръководеше фамилните начинания.

— Поведението ти беше толкова… — започна жално бащата.

— Спести си думите — прекъсна го синът му.

Последваха доста разисквания в семейството, но вуйчо Михей беше непреклонен.

— Успехът ни на Хаваите зависи от това, доколко висока е нашата нравственост в очите на обществото. Във фирмата никога не е имало скандали, няма и да има, поне дотогава, докато аз стоя начело. Смятам, че Уип трябва да се върне в морето. Той ще бъде справедливо възмездяван за неговата част от компанията, но ще е най-добре да напусне Хаваите.

И тогава хитрият Михей се сети за един благоприятен изход. Като си припомни интереса на своя племенник към отглеждането на различни растения, той предложи следния компромис: Дивия Уип ще се откаже напълно от участието си в начинанията на „Хоксуърт и Хейл“ — и този факт ще се направи публично достояние — за да освободи хората като Михей Хейл и Бромли Хоксуърт от отговорност за своите бъдещи действия. В замяна Уип ще получи четири хиляда акра от земята на семейството, с която ще прави каквото иска. Когато събралите се представители на фамилиите Хоксуърт и Хейл обявиха този ултиматум пред своя блуден син, Дивия Уип се усмихна любезно, прие четирите хиляди акра и заяви спокойно:

— Господи, ще съжалявате за това един ден, проклети мисионери!

Впрегна два силни коня и пое на запад, за да види земите, които му бяха дадени. На известно разстояние от града огледа пустите хълмове, издигащи се отдясно, по които не растеше дори трева. Над тях се извисяваха голите планини от веригата Куулау и докъдето му стигаше погледът, нямаше никаква растителност. Мина край Пърл Харбър и продължи натам, където теренът ставаше равен между планините Куулау отдясно и веригата Уаианае отляво. Пред него лежеше земята му — гола, неплодородна, безполезна. Като я гледаше, Уип си припомни думите на вуйчо си Михей за пустините в Западна Америка, които бе прекосил като млад свещеник през 1849-а: „Земи, в които не расте нищо, дори трева“.

Мрачно усмихнат, Дивия Уип върза конете за една канара, тъй като нямаше никакви дървета, и тръгна да огледа наследството си отблизо. Разрови с крак земята, обрасла с лишеи и изсъхнала трева, и откри, че почвата има наситен червеникав цвят, за който веднъж дядо му Уипъл бе обяснил, че е резултат от постепенното разпадане на вулканичните скали. „Богата е на желязо — размишляваше той. — Може би ще ражда като луда, ако има вода.“

Погледна обратно към Пърл Харбър и съзря безкрайната шир от солена морска вода, безполезна за земеделците. Вдигна очи към небето и видя, че то е чисто, тъй като тук много рядко се появяваха дъждовни облаци. И тогава случайно обърна очи към веригата Куулау вдясно от него и съгледа над върховете й множество тъмни облаци, носени от пасата, духащ постоянно от североизток. Почти можеше да усети аромата на дъжда, леещ се от тях. Той падаше, разбира се, от другата страна на планината, стичаше се буйно в долините и отиваше в морето. Дядо му Уипъл бе хванал част от него в каналите си, но останалата по-голяма част бе толкова безполезна, колкото и солената вода на Пърл Харбър.

Именно тогава му хрумна великият проект. „Защо да не построим тунел направо през планините и да не докараме тази вода тук?“ Представи си система от канали и бентове, изградени с цел да прехвърлят обилните води от другата страна в неговите пусти земи. „Ще построя тунел! — зарече се той. — Ще направя тази земя толкова плодородна, че в сравнение с нея корабите на вуйчо Михей няма да струват нищо.“ Посочи с пръст веригата Куулау и заяви на внушителните гиганти:

— Някой ден ще мина направо през недрата ви! Бъдете готови.

Колкото и да е странно, огромното състояние на Уип бе натрупано по доста различен способ. Когато видя, че е нежелан в семейните дела и щом приключи с огледа на внушителните си по размери, ала безплодни земи, той реши да напусне Хаваите и го стори по един паметен начин. Уип не бе забравил колко приятно е да спи тайно с отзивчивата си братовчедка Нанси Джандърс, все още заточена на континента. И сега, когато предстоеше да замине, започна да ухажва упорито нейната жизнерадостна по-малка сестра Илики. Това бе вихрена връзка, разнообразявана с диви нощи в Иуилеи, прекарвани в компанията на малко френско момиче. Накрая хубавата Илики се промъкна облечена в мъжки дрехи на борда на британски товарен кораб, чийто капитан я омъжи за Уип по време на пътуването до Сан Франсиско. Когато засегнатите семейства научиха за скандала, те се помолиха младата Илики да намери щастието си, като бяха уверени, че ще й се изплъзне. Но щом по-голямата сестра на Илики — Нанси, чу в Америка за женитбата, тя извика: „Проклети да са! Проклети да са! Надявам се и двамата да отидат в ада!“.

Клетвата й не стигна Дивия Уип, защото за него веселата му братовчедка бе извор на радост, ала за Илики животът наистина стана ад. Тя откри объркана за свой ужас, че съпругът й няма никакво намерение да й бъде верен, нито да се откаже от редовните си посещения в местните публични домове. В Сан Франсиско той завъртя няколко връзки с омъжени жени с иначе добро име, също и с две известни испански проститутки от някакво заведение с лоша слава край брега. В други отношения обаче Уип беше нелош съпруг и когато през 1880-а се роди синът му, той настоя детето да бъде наречено Джандърс Хоксуърт, на името на бащата на съпругата му. Оказа се, че е любящ съпруг, и очевидно му доставяше удоволствие да се разхожда важно в неделя след църква със своята съпруга от едната му страна и сина си, обгърнат целия в дантели в детската количка, която буташе гордо.

Но към края на 1880-а на път към Хонолулу ги посети сестрата на Илики. Сега Нанси бе поразителна нюйоркска красавица и не след дълго омразата й към Дивия Уип се превърна отново в страстната любов, която бе изпитвала преди към този изискан джентълмен. Отначало Уип се промъкваше в хотела на Нанси, където двамата се отдаваха на необуздани, мъчителни прегръдки. Копнежите, измъчвали горката Нанси Джандърс цели три години, я обладаха с пълна сила и тя заряза всякаква сдържаност. Чакаше да чуе стъпките на Уип по стълбището, изтегната съвсем гола, и веднага щом той се втурнеше в стаята и заключеше вратата, тя се хвърляше на врата му, целуваше го, обезумяла от страст, и го бутваше върху леглото през смях, който извираше от цялото й същество. Понякога не го пускаше да си отиде и той оставаше при нея по цял ден. И така, за сестра й Илики връзката им стана очевидна.

Отначало дребната весела съпруга нямаше представа какво да предприеме; чудеше се дали да нахлуе в хотелската стая и да застане лице в лице с виновниците, или обичаят изисква да плаче скришом. Проблемът й бе разрешен, когато в един от дните за пазаруване се върна неочаквано, за да открие, че дръзката Нанси бе проследила Уип до дома му, беше се съблякла в стаята на Илики и го бе вкарала в леглото. Щом Илики се появи, те я загледаха втрещено, завити със собствените й чаршафи. Никой не направи сцена.

— Той беше първо мой — нацупи се Нанси. — И реши да остане с мен.

— Облечи се — рече Илики, удивена от самообладанието си.

— С Уип ще живеем заедно — заяви предизвикателно Нанси, след като се облякоха.

Илики не си направи труда да обсъжда въпроса със съпруга си, защото знаеше, че каквото и да обещае той, няма да има никакво значение. Уип не беше като другите мъже и тя прозря с голяма болка, защото го обичаше, че съдбата му е да скача от една жена на друга, без да спре при някоя от тях, и си каза: „Той ще има много самотен живот“.

Илики напусна Сан Франсиско със сина си Джандърс и се върна с презокеанския пътнически кораб „Хоксуърт и Хейл“ в Хонолулу, където води дълъг и пълноценен живот като разведена и направи много добрини за обществото. Музеят по естествена история процъфтя в голяма степен благодарение на нейните усилия.

Съпругът й Уип и сестра й Нанси изживяваха страхотни дни в Сан Франсиско. Уип получи официално развод, но не се ожени за Нанси, тъй като, както сам изтъкна, „от мен никога няма да стане добър съпруг“. Нанси, която намираше пълно удовлетворение в секса, бе съгласна на каквито и да било условия, предложени от него, и не се разстрои, когато откри някои подозрителни обстоятелства, доказващи, че партньорът й общува и с няколко добре известни момичета от крайбрежната част на града. Като се изключеха обаче страстните им мигове, когато той се върнеше след дълго отсъствие, най-много й харесваха напрегнатите дни, през които я вземаше със себе си, за да разговаря с мъжете, строители на тунели. Това беше странна група специалисти, посветили се на попрището си, готови да се борят с природата при всякакви обстоятелства. Те убедиха Уип, че ако успее да събере достатъчно пари, биха могли да прокопаят планината Куулау и да докарат вода до пустинните му земи. Той прати тайно на Хаваите един от инженерите геолози и този човек, всеотдаен в професията си, обиколи планината, представяйки се за колекционер на птици, и се увери, че прокарването на тунел под нея няма да бъде свързано с някакви необичайни проблеми.

— Всъщност — докладва той — струва ми се, че планините са изградени от наклонени слоеве. Ако това се окаже истина, когато прокопаете вашия тунел, вие ще събирате не само водата, уловена от външните канали и насочена към него, ала по всяка вероятност порьозните скали над тунела ще прибавят още толкова вода. Подобно начинание би било изгодно, що се касае до водата.

— Колко дълъг трябва да бъде тунелът?

— Около петнайсет километра — отговори инженерът.

— Можете ли да построите толкова дълъг тунел? — попита Уип.

— Всичко зависи от парите — отвърна инженерът. — Ако ги имате, аз ще намеря динамита.

— Колко ще струва в нашия случай?

— Четири милиона.

— Не забравяйте името ми — рече Уип.

Този отчет като че ли бе окончателният отговор на проблема със земите му. Тогава той нямаше четири милиона долара, но при всички случаи съществуваше вероятност да ги има някой ден. Ето защо реши да се върне на Хаваите.

— Аз няма да дойда — каза обаче Нанси Джандърс.

— Защо?

— Там е Илики. Ще се озовеш в неудобно положение. Няма съмнение, че не бих могла да тръгна с теб.

— Не мисля и че се налага да го правиш — рече студено Уип, а след няколко дни добави: — Трябва да си намериш мъж, Нанси.

— Скъсваш ли с мен? — попита тя.

— За теб няма място на Хаваите — отвърна искрено той. — Как си с парите?

— Семейството ми изпраща моя дял — успокои го Нанси.

— Нанс — каза Уип възможно най-дружелюбно — наистина се надявам да имаш прекрасен живот. А сега най-добре се облечи.

Бяха минали само няколко часа, откакто тя си бе отишла, когато на вратата на хотелската му стая се почука и влезе дребен човек с балтон, стигащ до глезените му.

— Казвам се Овърпек, Милтън Овърпек, и чух, че се интересувате от прокопаване на тунел.

— Вярно е — рече Уип. — Седнете, господин Овърпек. Обичате ли уиски?

— Обичам всичко — отговори Овърпек.

— Вие прокопавате тунели, така ли?

— И да, и не — отвърна дребният човек и отпи огромна глътка уиски. Изкашля се леко и попита: — Чух, че искате да прокопаете тунел, за да осигурите вода.

— Доста добре сте разбрали намеренията ми, господин Овърпек. Още уиски?

— Виж какво, синко, ако смяташ да ме напиеш и да ме надхитриш, откажи се навреме, защото просто не можеш да го направиш.

— Предлагам ви от гостоприемност — увери го Уип.

— Никога не приемам гостоприемството, ако домакинът не се присъедини към мене. Сега глътни една чаша, за да ме настигнеш, и след това ще поприказваме.

Двамата мъже — Уип Хоксуърт, двадесет и четири годишен, и Милтън Овърпек, малко над петдесетте, се наливаха с уиски няколко часа, през които дребният инженер грабна въображението на хавайския собственик на земя със съвършено нова теория за водата. Сърцатият пияч, чийто поглед остана бистър след три четвърти бутилка, очевидно знаеше за Хаваите повече от Уип, или поне за остров Оаху.

— Теорията ми е следната — обясни той, като използваше възглавници, книги и вестници, за да изобрази острова. — Този вулкан тук и онзи ето там са създали Оаху. Това е напълно очевидно. Докато са действали, единият от тях със сигурност е прелял в терена, падащ се на другия. Смятам, че всички вулканични скали са порьозни и че на Оаху имаме сложна структура, голяма част от която е порьозна. Благодатната вода, която се излива над острова ти, не отива направо в морето.

— Инженерът, когото пратих там, предполага, че планините са порьозни — спомни си Уип.

— Не ме интересуват планините, издигащи се над земята — тросна се Овърпек — а тези под повърхността. Защото, ако е имало издигане и спадане на цели планински масиви, както подозирам… — Той спря, изгледа внимателно младежа и рече: — Съжалявам, ти си пиян. Ще се върна утре сутрин. — Но преди да излезе, каза: — Тази нощ няма да спиш на възглавница. Остави всичко така.

Уип опита да фокусира замъгления си поглед върху бъркотията в стаята.

— Какво общо има всичко това с тунелите? — попита той.

— Не бих могъл да знам — отговори Овърпек. — Защото самият аз се занимавам с кладенци.

Той се появи отново в седем на другата сутрин, весел като мармот, с дългия си балтон, развяващ се около глезените му в студения ден. Изненада Уип, като не обърна никакво внимание на сложната конструкция от възглавници, книги и вестници.

— Най-добре да ти покажа — рече жизнерадостно Овърпек. — Благополучието на Хаваите е заложено в кладенците.

И поведе Уип към края на Маркет стрийт, откъдето тръгваха мрачни кораби за другата страна на залива. Когато след доста вървене през Оукланд застанаха пред един кладенец, изкопан неотдавна от него, Овърпек посочи с неприкрито възхищение тръбата, подаваща се от земята. От нея бликаше с постоянна сила фонтан, издигащ се на повече от четири метра.

— Постоянно ли тече така? — попита Уип.

— Денем и нощем — отвърна Овърпек.

— Какво е това?

— Артезиански кладенец.

— По колко галона извират на ден?

— Четири милиона.

— Колко време ще продължава така?

— Вечно.

Точно за това бе мечтал Дивия Уип — постоянен източник на прясна вода, но си бе представял, че единственият начин да го осигури, е да прокопае тунел през планината. Ако Овърпек беше прав, водата всъщност се намираше под краката му. Но в деловите въпроси Уип бе както смел, така и предпазлив. Бе готов на всякакъв риск в стремежа си да осигури вода, ала искаше да е уверен, че има поне що-годе добър шанс да спечели.

— Защо ме доведе чак тук, за да ми покажеш този кладенец? — попита предпазливо той. — Защо не ми показа някой в Сан Франсиско?

— Артезианската вода не се среща навсякъде — отвърна Овърпек.

— Ами ако няма и под моята земя на Хаваите?

— Работата ми е да познавам къде я има — отговори Овърпек. — И предполагам, че под твоята земя я има.

— Защо?

— Точно това ти обяснявах с възглавниците и вестниците — каза той.

— Май е най-добре да се върнем в хотела — рече Уип. — Почакай обаче. Как направи кладенеца тук?

— Със специална сонда, изобретена от мен.

— Колко надълбоко стигна?

— Петдесет и пет метра.

— Ще ми продадеш ли сондата?

— Не.

— Така и предполагах.

Двамата се върнаха на кораба и докато гледаше студените ветровити хълмове на Сан Франсиско, представяйки си, че това са Хаваите, Уип ставаше все по-възбуден. И когато дребният господин Овърпек го увери, че сигурно под някой служещ като запушалка слой скали под наклонените равнини на Оаху има огромни запаси от вода, Уип почувства как на челото му избива пот.

— Каква сделка предлагаш, Овърпек? — попита направо той.

— Поизпотил си се, синко. Май ако намеря вода, ти осигурявам милиони долари, а?

— Така е.

— Аз съм комарджия, господин Хоксуърт. Това, което искам, е земя до твоята.

— Колко?

— Ще платиш доставянето на сондата дотам. Ще ми даваш по три долара на ден. И преди да почнем, ще купиш хиляда акра земя. Ако намерим вода, аз я купувам от теб за толкова, за колкото си я взел. Ако ли пък не, остава твоя.

— Каква е вероятността да успеем?

— Има един начин да проверим моята теория, без да изразходим нито цент.

— Какъв?

— Помисли само за минута. Ако под земята ти наистина е скрито езеро с неизчерпаеми запаси от вода, то трябва да се оттича отнякъде. Естествено, това става под морското ниво, но част от нея би следвало да прелива през ръба на скалата — запушалка. Върни се на Хаваите. Кажи, че се каниш да отглеждаш добитък, и обиколи по-горните области на земята си, докато откриеш някой поток. Изчисли на каква височина си над морското равнище и тогава проучи напред-назад на това ниво. Ако намериш пет-шест извора, няма никакъв риск, господин Хоксуърт. Защото тогава ще знаеш, че под теб се крие вода.

— Ела ти и провери — предложи Уип.

— Хората може да се досетят. И цената на земята ще се покачи.

Уип се замисли над тази умна забележка и бързо взе решение.

— Купи един хубав бик. Докарай го на островите и двамата ще обявим, че ще ми помагаш да отглеждам добитък. Тогава всички ще почнат да ме съжаляват, защото мнозина са се разорили, като са се опитвали да подхванат нещо на тези пусти земи. Нужни са двайсет акра земя, за да се изхрани една крава, и никой не може да спечели по този начин.

След три седмици дребният господин Овърпек дойде в Хонолулу с един бик и заяви пред местния „Мейл“, че ще помага на господин Уипъл Хоксуърт в отглеждането на говеда в голямото му ранчо на запад от града. Поведе бика към просторните, безплодни и безполезни площи и веднага щом пристигна, каза на Уип:

— Купи онази земя ето там за мен.

Уип го направи на безценица и на следния ден стигна до извода, че е бил изигран от хитрия дребен човек, защото двамата обиколиха земите както на Уип, така и на Овърпек, и не откриха никакви потоци.

— Защо, по дяволите, ме омота в твоите глупости? — взе да ругае младият мъж.

— Днес не очаквах да намерим потоци — каза спокойно Овърпек. — Но знам, че ще бликнат след първата силна буря в планините.

Така и стана. Три дни след като облаците се разпръснаха на нивото, предсказано от Овърпек, той и Уип откриха сигурни доказателства за оттичане. Стояха на склона на хълма, загледани надолу към голите неплодородни земи — четирите хиляди акра на Уип и хилядата на Овърпек, и дребният човек рече:

— Намираме се върху златна мина, господин Хоксуърт. Готов съм да се обзаложа на живот и смърт, че под нас има вода. Купи толкова земя, колкото можеш да си позволиш.

След осем седмици Овърпек се появи отново в Хонолулу, но без говеда, а с девет огромни кутии с разни механизми. Този път той осведоми „Мейл“:

— Както изглежда, инвестициите на господин Хоксуърт в говедовъдството ще пропаднат, освен ако не осигурим по някакъв начин вода.

Дребният човек сглоби дървената пирамида на сондажната кула. Тя бе висока около три метра и половина и в основата й бяха окачени две големи стоманени колела, свързани с ос, на която можеше да се навива въже, като колелата се въртят на ръка. От оста въжето тръгваше нагоре към върха на кулата, където минаваше през макара, спускаше се надолу и на края му бе завързана тежка стоманена сонда. Овърпек почна да върти усърдно тежките колела, докато изтегли стоманената сонда до върха на кулата. Тогава освободи един зъбец и отскочи назад, щом сондата полетя надолу, пробивайки отверстие през пясък и скали. Той отново завъртя колелата и издигна сондата; последва бързо „хрррр“ и дълбочината на отвора се увеличи.

— Колко време ще отнеме това? — попита Хоксуърт, удивен от усилията, които се изискваха.

— Доста.

— Имаш ли сили?

— Сондирам, за да стигна до милион долари — отвърна жилавият дребен човек. — Затова ще намеря сили.

Минаха дни и седмици и упоритият инженер продължи да издига сондите, да чупи върховете им в почти непроницаемо твърдата котловина, да ги заостря на ръка и отново да ги издига.

— Трябва ти мотор — измърмори Уип, тъй като работата напредваше бавно.

— Ще взема мотор, когато спечеля малко пари — заяви троснато Овърпек.

Сега Уип видя дребния борбен човек в нова светлина.

— Цял живот си бил без пукната пара, нали?

— Да. Все чаках да се появи някой като тебе.

— Ще намериш ли вода?

— Да.

На шестдесет метра дълбочина сондите почнаха да проникват през скалата — запушалка, била някога мека океанска тиня. Сега обаче, милиони години по-късно, това бе канара, твърда като диамант. Уип се обезсърчи. Страхуваше се да се покаже из улиците на Хонолулу, защото хората го мразеха заради начина, по който се бе отнесъл с бившата си съпруга, Илики Джандърс. А сега освен това му се и смееха заради щурата идея да отглежда говеда на безплодния парцел. Отначало островитяните, продали му земята си, бяха смаяни, когато видяха Овърпек да я дупчи. „Дали Уип не ни взе за балами? Знаел ли е, че под камъните има вода?“ Страховете им се уталожиха, щом стана очевидно, че няма никаква вода. „Стигнал е на седемдесет и пет метра дълбочина и вече въжето му свършва“ — донесоха шпионите.

И тогава, на 14 септември 1881 година, сондата на Милтън Овърпек премина през последните два слоя от скалата и покрай стоманата и въжето нагоре изби студена, сладка вода с поток от пет милиона литра дневно. Изклокочи до повърхността на кладенеца, продължи нагоре, докато достигна върха на пирамидата, и запази постоянна височина от четири метра час след час, месец след месец.

Щом видя прекрасната гледка, Уип се обезпокои и извика:

— Трябва да пестим водата!

— Синко — увери го дребният господин Овърпек — тя ще тече така вечно.

Изгребаха огромна вдлъбнатина. В нея събираха водата и оттам я изпомпваха за всякакви цели. После пробиха още дупки на ръка.

— Овърпек — рече Уип — нелепо е да се трепеш толкова много. Хайде да купим мотор.

— Щом свърша тези кладенци — отвърна упоритият инженер — повече никога няма да работя. Ще си наема стая в хотел, ще ти дам под наем моята земя и ще си живея живота.

Той направи всичко това, ала не успя да предвиди какво е естественото бъдеще на човек като него на Хаваите. Едно от неомъжените момичета Джандърс го надуши, провери поземлените регистри, за да се увери, че Овърпек наистина притежава земите, за които твърдеше, и се омъжи за него. Така хилядата му акра бяха върнати в притежание на великия съюз Хоксуърт-Уипъл-Хейл-Джандърс-Хюлет.

Уип работеше като луд, за да подреди земите си, възлизащи на шест хиляди акра, плюс хилядата акра, които беше наел от Овърпек, и докара вода до всеки сантиметър посредством помпи и канали. Изкупи старата захарна плантация на Малама и я добави към имотите си. После с усета на гений, който бе типичен за всичките му делови сделки, той предаде изцяло управлението на захарните си плантации на „Джандърс и Уипъл“ и на двадесет и шест годишна възраст напусна Хаваите, за да опознае още по-добре света.

Върна се в Хонолулу в края на 1883-та с нови портокалови дръвчета от Малая, превъзходни зърна кафе от Бразилия, с удивителното джинджифилово цвете — огромно, червено растение, и високата си тъмнокожа съпруга от Испания Алома Дуарте Хоксуърт. Тя скоро му роди син, който настоя да бъде наречен Хесус Дуарте Хоксуърт, но Хонолулу го наричаше Джейди — съчетание от инициалите му. Алома Хоксуърт бе сензация за островите, тъй като по природа бе екзотично създание и много скоро заяви на съпруга си, че с лудориите му на Иуилеи е свършено. Но за нея бе по-лесно да издаде подобно нареждане, отколкото да го приведе в сила. Така че една нощ, когато Уип се върна вкъщи, след като бе прекарал няколко възхитителни часа с изкусна китайска проститутка, Алома Дуарте се нахвърли върху му с дълъг нож. Поряза лошо белега му на лявата буза, но преди да успее да замахне отново, той я ритна в стомаха, залепи я, останала без дъх, за стената и продължи да я удря по челюстта и да извива китката й.

— Никой не може да излезе насреща ми с нож — обясни той пред хората.

Когато красивата някога жена се оправи, реши да подаде жалба в хонолулския съд, обвинявайки го в жестокост. Ала срещу нея мълчаливо свидетелстваше раната върху бузата на Дивия Уип и адвокатите й я посъветваха да оттегли обвиненията си. След като тя ги послуша, Михей Хейл, Бромли Хюлет и Марк Уипъл я посетиха и я увериха, че са готови да й осигурят скромна, но достатъчна рента, ако се съгласи да напусне островите.

— Тук няма място за тебе — обясни Михей.

— Ще взема Джейди с мен — заплаши тя.

— Уип няма да ти позволи — предупреди я свекърът й.

— Джейди е мой! — разгорещи се Алома Дуарте.

— Той принадлежи на островите — опита се да я убеди Михей.

Накрая тя си замина сама, както бе решила фамилията, и точно с такава рента, каквато й бе предложена.

— Повече се страхувах от тримата брадати — каза Алома Дуарте на една приятелка в Ню Йорк — отколкото от съпруга си. Той се нахвърля върху ти с юмруци, а те те уговарят кротко, но до смърт. На Хаваите нещата вървят така, както искат те. Поне бяха щедри.

На запад от Хонолулу безплодната някога пустош, от която за изхранването на една крава преди бяха нужни двадесет акра, сега процъфтяваше като най-тучната и доходоносна селскостопанска земя в света. Когато захарната тръстика достигнеше два метра и половина височина, напращяла от сок, на километри човек не можеше да зърне червеникавата вулканична почва, нито водата, която Дивия Уип бе изкарал на бял свят. Единственото, което се виждаше, бяха пари, пари и само пари.

* * *

През 1885-а Нюк Цин не можеше повече да отлага решението по отношение на синовете си и като наблюдаваше А Чоу, Ау Чоу, Фей Чоу, Мей Чоу и О Чоу, разбра колко трудна и важна работа й предстои. Тя им осигуряваше в Йолани, училището на Англиканската църква, възможно най-доброто образование на островите. Ако можеха да постъпят в Пунахоу, те щяха да научат повече и да се опознаят с децата на мисионерите, предопределени да управляват Хаваите. Но както по финансови, така и по социални причини техният достъп там бе немислим и те се чувстваха съвсем добре във второкласното училище.

Ала по-големите момчета бяха вече готови за по-висша степен на обучение и беше ясно, че всеки от тях заслужава да отиде в колеж и университет. Бяха умни, добре възпитани, усърдни и будни. Плитките им бяха добре поддържани, а ноктите — безупречни. Имаха здрави зъби и чисти лица. Бяха доста добри в игрите и говореха свободно четири езика: пунти, хакка, хавайски и английски. Всеки от тях имаше математически способности, надхвърлящи изискванията на средното училище, и абстрактно мислене и наистина бе трудно да се избере между тях момчето, на чиито рамене щеше да легне изцяло семейното бреме.

Нюк Цин бе объркана и не можеше да реши кой от синовете й да замине за Америка, както и какво да учи там. Ето защо в началото на 1885-а тя подхвана едни дълги консултации, като започна с Улиасутай Каракорам Блейк, който не й помогна особено, защото защитаваше енергично две противоречащи си схващания.

— Не си струва да се обучава което и да е момче — твърдеше убедено англичанинът в него — ако то не се изяви добре в игрите. Европа е такъв. Той има дух за борба и бърза ръка. Гледа те в очите, когато отговаря. Чудесно момче с хубаво лице, на което може да се разчита. Като порасне, от него ще стане стабилен мъж. — Това дотук не бе трудно да се разбере, ала щом го изрече — нещо като израз на уважение към британската традиция, Улиасутай бързо добави: — Но, разбира се, Англия е единственото място в света, където човек би могъл да напредне само защото има добър характер, макар и да е с мозък на магаре. Навсякъде другаде се иска интелект, а, нека погледнем истината в очите, Лельо на Ю Чоу, вашият син Европа е магаре и се опасявам, че ще остане такъв. Единственият, който проявява бърз ум, необходимо условие, за да се развие като учен, е Америка. Но той е толкова ужасен в игрите, че изобщо не съм в състояние да гледам сериозно на него. Може би в крайна сметка няма да се окаже нищо особено, просто човек, който умее да мисли, но нищо повече. Никога не бих прахосвал парите си за него, но във Франция той по всяка вероятност би се издигнал до член на правителството.

Нюк Цин бе напълно съгласна с мнението на Улиасутай по отношение на двете момчета. Европа щеше да има приятели, където и да отидеше, той беше чудесно, обично момче; не много добро в учението, но прекрасен син. Америка бе определено най-способният, ала беше свенлив, затворен в себе си и това понякога я плашеше. От онова, което Блейк каза по неговия загадъчен начин, тя стигна до извода, че той не може да направи категоричен избор.

Обратното, Апикела и Кимо бяха съвсем ясни.

— Само Австралия — заявиха твърдо те. — Хавайският му е толкова добър, че вече говори като образован човек.

Когато Нюк Цин опита да ги накара да се замислят над такива неща като характер, способност за работа или интуиция към деловите въпроси, те веднага отговориха:

— Само Австралия. Запее ли някоя песен, думите звучат толкова красиво в устата му.

— Вие двамата прекарвате повече време от мен с момчетата — изтъкна Нюк Цин. — Какви заложби виждате в тях?

И отново последва бърз отговор:

— Австралия ще води щастлив живот, защото има прекрасна усмивка и знае да се смее.

Винаги когато момчето идваше в дома на Кий, измъквайки се скришом от хавайските си родители, Нюк Цин го чуваше как се шегува с Кимо и Апикела.

— Може би ще отидеш в Америка, за да продължиш образованието си — рече му веднъж тя.

— И тук ми харесва — отвърна Австралия.

Приятелите му бяха разделени почти поравно на четири групи: пунти, хакка, хавайци и хаоли. В Йолани той бе избран за председател на класа и освен това се включи в хора.

— Значи бихте изпратили в колеж Австралия, така ли? — продължаваше да настоява Нюк Цин.

— О, да! — отговаряше едрата Апикела. — Той би се забавлявал страхотно там.

— Но ние го пращаме, за да учи — изтъкна Нюк Цин.

Хавайците се разсмяха.

— Нека научи толкова, колкото уморената му главица може да поеме, и го остави на мира.

Китайската общност бе също пределно ясна в препоръките си. В повечето случаи изборът падаше на Азия, отчасти защото бе първородният син и трябваше да бъде уважаван, освен ако не се окажеше неподходящ. Но най-важното за китайците бе, че е отворил ресторант на Хоутел стрийт, който вървеше добре.

— На това момче може да се вярва — твърдяха пунти. — Купува умно и продава мъдро. На деветнайсет е, а вече е по-добър търговец от сина ми, който е на двайсет и пет. Иска ми се да беше мой син.

— Наблюдаваме децата ти от няколко години — казваха хакка на Нюк Цин. — Понякога изглеждат повече хавайци, отколкото китайци, но Азия е различен. Вижда нещата като китаец и ще напредва в живота.

Малцина сред сънародниците й не споделяха това убеждение и когато Нюк Цин уреди женитбата му с момиче пунти, чийто баща притежаваше земя, репутацията му сред китайската общност се затвърди. Азия Кий щеше да стане влиятелен човек.

И така, оставаше Африка, средният син. Той не блестеше в игрите и учението, нито пък имаше наклонности към търговия или пеене. Лицето му беше квадратно и за разлика от своите братя носеше плитката си, вързана на края на груб възел. Бе готов да се бие с всеки, изпречил се на пътя му, макар и да не беше необуздано агресивен. Основната му черта бе колебанието, с което вземаше решения, съчетано с непоколебимостта на булдог, щом го направеше. Чувствата му биваха винаги добре прикрити: не изпитваше кой знае какво уважение към Улиасутай Блейк, както и към Апикела или Лелята на Ю Чоу. Наблюдаваше ги всичките и знаеше кои са силните им страни, но не се радваше особено на обичта им. Братята му рядко го викаха да играе с тях, ала често го питаха какво имат да учат за следващия ден. Майка му го наблюдаваше доста грижливо и накрая заключи: „С упоритото квадратно лице и непреклонния си нрав Африка е много по-задълбочен от останалите“.

Не по-малко трудно й беше да реши какво трябва да учи избраният син, ако отиде в Америка. Този път Улиасутай Блейк беше категоричен в съвета си.

— Светът се управлява от хора, които умеят да манипулират, Лельо на Ю Чоу. За надарения има само две свестни професии. Той или трябва да стане месия и да ни води в безконечната тъма, или да учи право и тогава само Бог знае какво ще постигне. Ако аз бях адвокат, щях да се стремя да попадна в парламента. Ако синът ви стане адвокат, той би могъл да ви казва как да мамите държавата, а, Господ ми е свидетел, това е нещо, което трябва да знаем всички. Адвокат, Лельо на Ю Чоу, нищо друго.

— Кой от тях би станал най-добър адвокат? — попита тя.

— Америка — отвърна той без усукване.

Нюк Цин също смяташе така.

По този въпрос от Кимо и Апикела нямаше никаква полза. Те мислиха над него дълго, като грамадните им тела раждаха странни идеи.

— Защо е нужно такива прекрасни момчета да стават каквито и да било? — попита накрая Кимо. — Азия държи ресторант, Европа — магазин. Австралия има повече приятели от който и да е от съучениците си. Всички те харесват Хаваите. Тук им е добре. Защо да ги тормозим с такива големи планове?

— Но какво все пак бихте предпочели — адвокат, лекар или зъболекар? — настояваше Нюк Цин, която ценеше интуицията на огромните си приятели.

Двамата хавайци останаха известно време загледани в нея, после отговориха:

— За хавайците е добре да бъдат адвокати, защото те произнасят такива чудесни речи. Но може би за един пейк е най-разумно да стане доктор, тъй като лекарите печелят толкова много пари.

Китайската общност бе по-практична. Почти всички пунти бяха за медицина.

— Един лекар е уважаван от всички. Добре платен е. Нарежда се сред видните жители на града, а ние имаме нужда от китайски доктори.

— За доктор човек трябва да учи две години повече — изтъкнаха хакка. — Остави това на хаолите. Твоето момче нека стане зъболекар. По-бързо ще завърши, а в крайна сметка парите са същите.

В един горещ юлски ден на 1885-а Нюк Цин бързаше по Нууану стрийт, нарамила бамбуковия прът с двете кошници на него, които се уравновесяваха подобно на противоречивите съвети в главата й. Тя мислеше дали да бъде Азия или Америка, адвокат или доктор, когато два коня, впрегнати в каруца на „Джандърс и Уипъл“, се изправиха на задните си крака, хукнаха по Хоутел стрийт и каруцата се занесе към един от стълбовете, които крепяха покрива на китайския ресторант на Азия Кий. Той се счупи, цялата тежест се стовари върху другия, който също рухна, и покривът падна на улицата. Никой не бе ранен, а един хаваец успя да хване юздите на препускащите коне и ги спря с лекота.

Азия изхвърча навън, ругаейки конете, предизвикали най-неочаквано хаос в помещението му за хранене. Нюк Цин побърза натам и увеличи суматохата, като завика:

— Видях ги! Видях ги!

А хавайският полицай дообърка всички, крещейки:

— Не връщайте конете тук! Обърнете ги и ги махнете!

Един човек от „Джандърс и Уипъл“ пристигна запъхтян и зауверява всички, че вината е на коларя, тъй като бил спрял да погледа играта на пуул, и че той ще бъде уволнен. И тогава сред цялата тази суматоха Нюк Цин, самата силно развълнувана, видя как синът й Африка, който помагаше в ресторанта на брат си, миейки съдовете, тръгна из насъбралата се тълпа и зауспокоява китайците.

— Е, добре, Лельо на Ю Чоу! — рече енергично той. — Няма нужда да викаш повече. Никой не е ранен. Видя ли какво се случи? Къде беше тогава?

И докато полицаят се препираше с човека, който бе хванал конете, и го увещаваше да ги обърне, за да не побегнат отново панически, Африка Кий взе спокойно имената на всички, станали свидетели на произшествието.

— Каруцаря го нямаше, така ли? — питаше ги един по един. — Видяхте ли как каруцата се удари в стълба?

Когато Африка Кий стигна до представителя на „Джандърс и Уипъл“, той бе изоставил версията за каруцаря, отбил се в залата за пуул. Сега разправяше съвсем различна история, но Африка бе отбелязал имената на всички, които я бяха чули в първоначалния й вариант. Щетите не бяха големи, а паричната компенсация, предоставена неохотно от „Джандърс и Уипъл“, не бе кой знае каква. Но бе дадено обезщетение и парите отидоха във фонда, който щеше да изпрати Африка Кий в Мичиган… за да стане адвокат.

Той беше седемнадесетгодишен, когато Лелята на Ю Чоу взе това решение. На практика семейството нямаше никакви резервни пари, за да покрива всекидневните си разходи на Хаваите, да не говорим за изпращането на едно момче в Америка. Ала в тези важни дни Нюк Цин предприе редица сериозни начинания. Накара Азия и Европа, които вече развиваха делова дейност, да вземат пари на заем, за да платят билета на Африка за кораба. Продаваше ананаси и зеленчуци по шест часа на ден, обработваше земите си по осем и заделяше два часа за разузнаване. Накрая една вечер, когато ученият в пунти-магазина я увери, че моментът е благоприятен, Нюк Цин изми калните си крака, изчетка единствените си сини дрехи, върза вдовишка кърпа върху оредялата си коса и отгоре й сложи конусовидната шапка. Разтърка бузите си с ръце, за да изглежда колкото може по-представителна, излезе от дома си, без да каже нищо никому, и се отправи решително надолу по Нууану стрийт, откъдето купи плик кафяви дъвчащи бонбони, поръсени с маково семе.

Тръгна, стиснала плика, по оживената Хоутел стрийт в сърцето на Чайнатаун, зави надясно покрай ресторанта на Азия и магазина за зеленчуци на Европа, търсейки една тясна уличка сред лабиринта от китайски бараки. Най-сетне я намери и като отправи молитва към Куан Йин да бъде милостива към мисията й, мина бързо под бамбуковите прътове, на които през цялата улица висеше пране. Накрая спря пред кухненската врата на една къща, малко по-изискана от останалите, но за чието съществуване знаеха малцина хаоли, тъй като бе добре скрита сред бордеите. Това беше домът на Чин, най-богатият хакка в Хонолулу, и от страна на Нюк Цин бе нахално да идва тук. Тя почука и зачака покорно, докато се появи високата, добре гледана стопанка на къщата, надникна навън в тъмнината и видя бедната посетителка. Жената не проговори и Нюк Цин рече почтително:

— Нека се сбъднат хиляда благопожелания за вас в тази добра нощ, скъпа ми свекърво.

Думите й бяха израз на уважение и не означаваха наличие на някакви връзки, затова богатата жена ги прие високомерно.

— Влезте, скъпа снахо — рече тя. — Вечеряли ли сте?

Въпросът отново бе формален и Нюк Цин отговори така, както повеляваше обичаят:

— Да, ала вие?

Тя бе впечатлена от богатата кухня и от факта, че в нея бе обърнато внимание на всяка подробност. Двата прозореца бяха достатъчно високи, за да не могат парите на Чин да изтекат навън; вратите не бяха на една линия, което не даваше възможност на дракона на щастието да избяга; а отвън пътеката, водеща към входа, се спускаше към къщата, за да не се изтърколи добрият късмет. В кухнята имаше тухлена печка, на която стоеше постоянно чайник, и сега съпругата на Чин наля на посетителката стар чай в чаша, която не бе много голяма, тъй като това би било прекомерно уважение за Нюк Цин, незаслужено от нея, но не и прекалено малка, за да не си помисли тя, че семейство Чин са стиснати.

— Седнете, снахо — рече богатата жена.

Нищо във външния й вид не показваше, че тя притежава значителни количества пари. Не носеше бижута, не беше гримирана и нямаше никакви гребени в косата си. Дрехите й бяха прости като на Нюк Цин и беше боса също като нея. Но за наблюдателното око на гостенката бе очевидно, че госпожа Чин е богаташка: кухнята й бе претъпкана с храна! От бамбукови пръти висяха три свински бута и пет лъщящи изсушени патици, окачени надолу с човките, по върховете на които се бе стекла мазнина. Имаше няколко купа зеле, кошници със зеленчуци и торби с ядки. Из цялата кухня цареше голям безпорядък, който се нравеше на хората с пари, и госпожа Чин дръпна настрани със замах част от нещата, отрупали масата й, за да направи малко място, където Нюк Цин да постави торбичката с бонбони. Никоя от двете не спомена за нея, но всяка съзнаваше пределно ясно присъствието й и по време на разговора те гледаха към пакетчето с нескрит интерес.

— Защо сте дошли в скромната ми къща в една такава добра нощ, скъпа снахо? — попита престорено ласкаво по-възрастната жена.

Нюк Цин седеше, скръстила в скута неуморните си ръце и стъпила здраво на пода.

— Тъй като не съм толкова богата, колкото почитаемата ми свекърва — започна направо тя — не мога да си позволя да наема посредник, затова проявих безсрамие и наруших правилата на доброто поведение. Дошла съм, за да поискам вашата дъщеря, Сиу Ким.

Госпожа Чин не показа никаква изненада, но се отмести несъзнателно назад и дръпна ръце далеч от бонбоните. Нюк Цин забеляза всичко това и то я нарани, ала продължи да се усмихва искрено на домакинята.

— Мислех — започна госпожа Чин с кадифен глас след дълго, изпълнено с неловкост мълчание — че синът ви А Чоу вече има съпруга.

— Така е, скъпа свекърво — отвърна спокойно Нюк Цин и жегна за първи път тази вечер домакинята: — Уредих му чудесна женитба с момичето на Лам.

— Предполагам, че е пунти — каза госпожа Чин.

— Да, пунти е — довери й Нюк Цин, свела скромно очи — но тя донесе доста злато и сега синът ми е собственик на ресторанта.

— Сградата е негова? — попита изненадана госпожа Чин.

— Изцяло — заяви твърдо Нюк Цин — но разбира се, семейството упражнява известен контрол.

— Доколкото знам, вторият ви син се кани да се ожени за хавайка.

— Вярно е — потвърди Нюк Цин. Изчака, за да даде възможност на госпожа Чин да изрази отвращението си, и добави тихо: — Успях да му намеря хавайско момиче с няколко големи парцела земя.

— Така ли? Сега земята на вашето семейство ли принадлежи?

— Да.

— Хммм — проточи замислено госпожа Чин. Приведе се съвсем леко напред и разговорът продължи. — Забелязвам, че най-малкият ви син играе най-вече с хавайски деца. Предполагам, че един ден ще се ожени за някое тукашно момиче.

— Май има доста хавайски момичета, които харесват сина ми, и за щастие всички те притежават земя — рече Нюк Цин. Тогава, за да се постави на равна нога с госпожа Чин, добави смело: — Тъй като семейството ми няма да се върне в Китай, смятам, че е най-добре момчетата да си намерят съпруги тук.

— И затова дори сте се съгласили да ожените най-големия си син за една пунти?

Нюк Цин нямаше намерение да се остави да бъде извадена от равновесие.

— Искам семейството ми да води съвременен живот — заяви тя, запазила самообладание. — А не както в Горното селище, което вие и аз познаваме от дните, когато бяхме момичета.

Госпожа Чин почувства укор в думите й.

— Значи искате да кажете — отговори безцеремонно тя — че изграждате семейство, в което някое свястно момиче хакка като дъщеря ми Сиу Ким едва ли би пожелало да се омъжи и в което аз не бих я пуснала.

Това беше важна забележка, защото, макар да беше остра, Нюк Цин не знаеше дали госпожа Чин поставя край на преговорите, или се опитва да подкопае позициите й, така че, когато накрая се стигнеше до обсъждането на паричния въпрос, страната на момичето да може да наложи по-трудни условия. Във всеки случай Нюк Цин почувства, че е дошло време да направи първото си сензационно разкритие, и тя стори това, оставяйки го да избухне кротко сред бутовете и лъскавите сушени патици.

— Разбирам, най-скъпа свекърво, че богата жена като вас би възразила срещу женитбата на такова чудесно момиче като Сиу Ким в бедно семейство, каквото е нашето. Но има нещо, което пропускаме. Вчера ученият в пунти-магазина направи хороскоп на сина ми Африка. — Тя постави до торбичката с бонбони върху отрупаната маса къс хартия. — И когато го проучи внимателно, той ахна от удоволствие и рече: „През целия си живот не съм виждал по-прекрасен хороскоп на млад човек“. Точно така каза.

Никоя от двете жени не умееше да чете, но те се вгледаха в безценния къс хартия.

— Сигурна ли сте, че това е хороскопът на сина ви? — попита предпазливо госпожа Чин.

— Да.

— И той вещае добруване?

Нюк Цин погледна скромно надолу към краката си.

— Пари, знания, положение, по-добро дори от това на един учен в Китай, дълъг, преуспяващ живот с много деца — изрече тя с мек глас. — Това бе казано относно сина ми.

Двете жени седяха мълчаливи, тъй като всяка от тях знаеше каква рядкост има пред себе си. Гледаха вещаещия благополучие къс хартия и госпожа Чин се изправи бавно.

— Скъпа снахо, мисля, че е добре да пийнем още чай.

Нюк Цин изслуша тези думи, преизпълнена с радост, защото те заличаваха всичко казано досега. Остана обаче скромно загледана надолу и не вдигна очи към госпожа Чин, докато тя правеше пресен чай вместо стария, който стоеше отзад на печката, и го наля в чаша от фин порцелан. Това беше моментът на най-голямото тържество в целия живот на Нюк Цин и тя отпи с наслада от прекрасния свеж чай.

— Сиу Ким — започна наново госпожа Чин — е необикновено момиче и идваха да я искат повече от десет мъже, някои от тях доста богати.

Нюк Цин отпиваше от чая, оставяйки учтиво госпожа Чин да подготви цената на дъщеря си. Грубоватата жена гледаше торбичката с бонбони над ръба на чашата си и мислеше: „Ще я оставя да говори пет минути за момичето си и тогава ще пусна в ход следващата изненада“.

Когато госпожа Чин свърши с обясненията — поднесени само от приличие — защо би трябвало да запази Сиу за някой мъж, който е по-богат от Африка Кий, Нюк Цин заяви безцеремонно:

— Не всеки ден едно що-годе добро момиче хакка като Сиу има шанса да се омъжи за човек, който ще завърши престижен университет в Америка и ще стане адвокат. Мислех, че като нейна майка вие ще приемете веднага тази възможност и ще споменете една добра зестра.

Госпожа Чин бе смаяна от новината. Тя обаче също умееше да се пазари.

— Как може една продавачка на зеленчуци да си позволи да изпрати сина си в Америка? — попита с кадифен глас, без дори да повдигне вежда.

— Притежаваме земя в долината Нууану — заизброява подробно Нюк Цин — земя горе на хълма, изключително добри парцели в Маноа. Азия има ресторант, а Европа е изплатил голяма част от сградата, където се намира неговият магазин за зеленчуци. Всеки от синовете ми работи, както и аз, и съм сигурна, че в този момент имаме достатъчно пари, за да изпратим Африка в Мичиган.

Госпожа Чин бе видимо потресена от чутото и сега въведе в действие тежката си артилерия.

— Изгледите пред сина ви са… интересни. Но не бива да се забравя, че баща му беше прокажен.

Нюк Цин дори не мигна.

— Основната причина, поради която успях да уредя такава изгодна женитба с хавайското момиче, донесло ни толкова много земя, бе, че за хавайците аз съм пейк кокуа, и те казаха, че ако Африка стане адвокат, всички ще се обръщат към сина на пейк кокуа.

Двете жени хакка, гледащи трезво на живота, останаха загледани една в друга с взаимно уважение. И тогава госпожа Чин взе решение. Дясната й ръка се прокрадна едва-едва през масата. Протегна два пръста и бавно обгърна торбичката с кафявите бонбони, наръсени с маково семе. Придърпа я безшумно към себе си, а Нюк Цин, наблюдаваща този изключително важен жест, си мислеше: „Не бива да плача“. И преглътна сълзите си, за да не би да потекат от косо разположените й очи и да издадат пред Чин огромната й радост. С приемането на бонбоните женитбата се смяташе за уговорена.

До този момент Нюк Цин все още не бе видяла Сиу Ким, а, разбира се, Африка Кий нямаше никаква представа, че неговата леля подготвя женитбата му. Нито той, нито Сиу Ким разбраха нещо, пък и основните финансови преговори щяха да отнемат почти цяла година. Ала един ден Нюк Цин зърна миловидното момиче, за което се пазареше, и призна на госпожа Чин:

— Дъщеря ви, Красиво Злато, е дори по-привлекателна, отколкото ми я описахте.

Но докато казваше това, отмести поглед от Сиу Ким, по това време тринадесетгодишна, и на вратата зад нея видя единадесетгодишната й сестра, облечена с китайска рокля в синьо и златисто. Нюк Цин пое дълбоко дъх.

— Как се казва другата ви дъщеря? — попита тя.

— Сиу Хан, Красиво Момиче — отвърна просто госпожа Чин — но тя ще бъде за някой много богат мъж.

Нюк Цин се усмихна на момичето и запомни името му.

За дома на семейство Кий това бяха години, изпълнени с вълнение. Първоначалната тръстикова колиба бе заменена с една от най-грозните постройки в Хонолулу: двуетажна неприветлива дървена къща без всякаква украса, към която впоследствие бяха добавени безброй навеси. Мангово дърво и кокосова палма правеха сянка, ала пред къщата нямаше нито поляна, нито цветя. Прасетата бяха в двора, а пилетата в кухнята, но основно пространството вътре се заемаше от огромния Кимо, който готвеше за цялото семейство, и грамадната Апикела, която переше и правеше пой. Между Нюк Цин и всички останали се водеше постоянна война: тя обичаше ориз и китайска храна; те предпочитаха пой и американски ястия. Когато помолеше за ориз в края на някой дълъг ден, големият Кимо свиваше рамене, застанал при печката, а момчетата викаха:

— О, лельо! Че кой иска ориз?

И ако тя настояваше, трябваше да го сготви сама, защото Кимо отказваше да се занимава с това.

Разбира се, двамата й женени синове живееха с нея, по едно семейство в стая, и Апикела пое грижите за бебетата, които почнаха да се появяват редовно. Заедно с прасетата, кокошките и децата това бе един шумен и щастлив островен дом. Той не бе единственият, защото за китайците и хавайците бе лесно да живеят заедно под един покрив. Веднъж в залата за пуул Кимо попадна неочаквано на нещо ново, внесено от Португалия — укулеле, малка четириструнна китара. Той заврънка Нюк Цин като капризно момче и не я остави на мира, докато не му я купи. Тогава и Апикела поиска китара, съпругата на Европа — също, и долината започна да се оглася от песни, разнасящи се от китайската къща.

В средата на 1886-а, когато Африка Кий бе на осемнадесет, бе обявено, че в началото на следващата година ще бъде оженен за богатото момиче хакка Чин Сиу Ким. Той взе да се оглежда из града, за да разбере коя е тя. Един ден я видя да се разхожда в Аала Парк. Не бе сигурен, че това е момичето, избрано за него, ала си помисли: „Би било хубаво, ако тя е като нея“.

Сватбата бе внушителна и с много гости, тъй като семейство Чин бяха важни хора. И преди Африка Кий да се качи най-сетне на борда на кораба за Мичиган, вече беше баща на три деца. Той носеше покорно семейната родословна книга и поемата при учения в пунти-магазина, който определяше имената на неговите синове. Поемата показваше, че името на четвъртото поколение трябва да бъде Куун, Земя, и в съответствие с това момчетата бяха назовани Куун Чък, Център на Земята, и Куун Юен, Същност на Земята, Която Дава Началото на Всичко. Но родителите им ги наричаха просто Сам и Харви. Китайските имена бяха изпратени както си му е ред в Долното селище, така че когато двадесет и една годишният Африка най-сетне се записа да учи в Мичиган, той бе не само глава на бързо увеличаващото се семейство, което остави в Хонолулу, но и член на мощния клан, съществуващ в Долното селище вече хиляди години. Ала споменът, който изплуваше най-често в съзнанието му, докато учеше право в Мичиган, бе свързан с една случка, станала през последната му сутрин в Хонолулу.

Нюк Цин бе събрала петимата си синове и ги бе повела при писаря в пунти-магазина. Там тя бе предала петдесет долара, от които семейството в Хонолулу се нуждаеше отчаяно за различните си начинания. Азия и Европа бяха въздъхнали тежко, виждайки как бе открадната от всички Кий тази сума, която Африка без съмнение би могъл да използва в Мичиган.

„Вероятно майка ви в Китай се нуждае от тия пари — бе заявила обаче Нюк Цин. — Може годината да е била лоша за посевите. Ваш основен дълг, стоящ над всичко, е да уважавате майка си.“

И ако в Мичиган Африка Кий бе отличник в следването си, отчасти причината за това бе осъзнаването на фундаменталния факт, че правото насочва развитието на обществото. Че то се корени в миналото, определя настоящето и защитава бъдещето. Африка оценяваше важността на тези консервативни принципи по-добре от всеки друг студент в Правния факултет.

В деня, в който той отпътува за Америка на „Молокай“, един от големите кораби на „Хоксуърт и Хейл“, Нюк Цин се качи на борда на малък параход, плаващ между островите, и извърши първото поклонение на гроба на съпруга си в прокаженото селище на Калауао, тъй като тя също бе пропита от чувството за приемственост. И ако в този ден най-способният й син заминаваше за един нов свят, то това бе възможно само защото мъртвият комарджия Кий Мун Ки бе проявил добрина към нея. Този път параходът не заобиколи полуострова, за да захвърли безмилостно пътниците си в студения, ветровит ад на Калауао. Той пое направо към пристана на Калаупапа откъм по-благоприятната страна на полуострова. Сега имаше лекари и медицински сестри, които да помогнат на новопристигналите болни, а големият бял мисионерски дом за прокажени им даваше подслон. Все още в мисионерската болница нямаше лекарство срещу самата болест, но там се осигуряваха грижи, които предпазваха прокажените от пневмония и туберкулоза, толкова широко разпространени преди.

Нюк Цин мина през новото чисто селище и тръгна нагоре към кратера на вулкана. Там спря и я обзе непонятна болка, когато погледна надолу и пред очите й се разкри най-красивата гледка, която някога бе виждала. Тя беше по-драматична от хълмовете на Китай и по-прекрасна от долините на Хонолулу. В далечината се извисяваха скалите на Молокай, в чиито основи се разбиваха морските вълни, а от върховете им на хиляда метра височина се спускаха сребристи водопади. Океанът бе син, а малките островчета, скупчили се край брега, оформяха изящни фигури. Полята на Калауао, по които вече не бродеха прокажени, бяха равни и зелени, каквито са били хиляди години преди островите да познаят тази страховита болест. Там, където някога цареше ужас, сега се издигаха две необслужвани църкви — протестантска и католическа. Къщата, построена от Нюк Цин, вече беше без покрив. „Колко свидни са ми дните, които прекарахме в нея с Мун Ки и Палани — каза си тя. — Как ми се иска да можех да видя отново тези добри мъже.“ Представяше си ги, но не без носове, с разкапващи се устни и чукани вместо ръце, а като нормални хора. „Всичко бих дала да ги зърна още веднъж как играят фантан на брега!“

Прекара нощта в дома на една кокуа, която познаваше от години, и на следващата сутрин напусна къщата още по първи петли и пое към гроба на съпруга си, за да бъде там, когато духът му тръгне да обикаля долината. Подреди грижливо на лунната светлина камъните, които бяха паднали. Почисти навятата пръст и изскуба бурените. Постави грижливо плоча, на която със златни букви бе изписано името му — Кий Мун Ки. После разгърна вързопа, който носеше, нареди тържествено около гроба комплект изящни нови съдове и сложи в тях от трите задължителни лакомства: печено прасе, пиле и риба. Върху фини чинийки постави портокали, питки с кимион и кафяви бонбони с маково семе, сипа и сварен ориз. После запали малка свещ, за да се изпълни въздухът с аромат на тамян и стане приятен на духа. Щом свърши с тези приготовления, тя зачака зората.

Когато се появи, духът на съпруга й не намери дърво, на което да се отпусне, както би сторил в Китай, където имаше много дървета и където те бяха задължителни край гробовете именно за тази цел. Но той откри една издатина на канарите, които се издигаха зад гроба му, и приседна там с вярната си съпруга под топлото слънце и далеч от студените океански ветрове.

— Три от момчетата са женени, Татко на Ю Чоу — заразказва тихо тя. — И макар да не успях да им уредя идеални бракове с огромни зестри, се справих толкова добре, колкото би могло да се очаква. Както вероятно предполагаш, госпожа Чин спори доста дълго с мен и дори спомена един неприятен факт. „Съпругът ви умря от проказа“ — рече ми, но аз запазих самообладание, защото имах нещо по-важно да й съобщя, и накрая тя се предаде.

А Чоу има четири деца, Ау Чоу — три, и Фей Чоу също три. Смятам да направя всичко възможно, за да оженя О Чоу за най-малката дъщеря на госпожа Чин. Сигурно обаче ще срещна доста трудности, защото момичето е красавица и цената й ще е висока.

Вкъщи нещата вървят добре. Кимо и Апикела се грижат за всички ни. Те са безценни хора. Полята раждат все така обилно и ананасите продължават да се продават добре. А Чоу притежава чудесен ресторант, който винаги има клиенти, а Ау Чоу търгува със зеленчуци.

Но най-хубавата новина, Татко на Ю Чоу, е, че твоят син Фей Чоу е вече на кораба на път към Мичиган, за да стане адвокат. Когато го изпратих, си спомних за теб и Палани в малката ни къща там долу, как мечтаехте да обиколите света и видите непознати места.

Помисли само! Нашият син, нашето собствено дете ще бъде учен!

Нюк Цин замълча благоговейно, изпълнена с признателност за това голямо щастие, и на клепките й затрептяха сълзи. Слънцето се вдигаше все по-високо, но тя стоеше край гроба.

— Не ти ли е горещо на скалата? — попита Нюк Цин, когато стана единадесет часът. — Наистина ти е нужно дърво, Татко на Ю Чоу.

Тръгна си късно следобед, като остави край гроба храната, която бе подредила за духа.

На връщане към Калаупапа тя мина през старото гробище и видя в него нов камък, по-голям от останалите. Почуди се кой ли от нейните приятели е заровен там, затова изчака, докато дойде един прокажен хаваец, от чието лице не бе останало почти нищо.

— Кой лежи в онзи гроб? — попита го Нюк Цин.

— Отец Дамиън — отвърна човекът. — Почина като един от нас.

Когато пристигна в Калаупапа, Нюк Цин установи, че докато бе разговаряла със съпруга си, селището бе разбрало коя е тя и сега я чакаха много хора.

— Пейк кокуа! — завикаха те и мнозина, които я познаваха от предишните страшни времена, пристъпиха към нея, за да я поздравят.

Нюк Цин разпозна някои, към които болестта бе милостива, но имаше други, в които само очите на Бога можеха да видят човешки същества.

— Пейк кокуа! — викаха всички. — Хубаво е, че пак дойде.

Тя седна на една скала — дребна китайка с изгоряло от слънцето лице, и те се скупчиха около нея.

— Ти ли си тази, която наричат пейк кокуа? — попита един свещеник на хавайски. Нюк Цин кимна и той каза: — Тук те помнят.

Тя попита дали е истина, че отец Дамиън е починал от проказа.

— Да, миналата пролет — отвърна свещеникът.

— Страда ли накрая?

— Тук всички страдат.

— В Калаупапа е по-добре, отколкото беше в източната част на Калауао — отбеляза Нюк Цин.

— След като хората в Хонолулу осъзнаха отговорността си — отвърна младият свещеник — трябваше да стане по-добре.

— Намерихте ли някакво лекарство против болестта? — попита тя.

— Безкрайно милостивият Бог все още не ни го е посочил — отговори свещеникът — но Той няма да допусне да не се открие лек за болест като проказата. Дотогава не ни остава нищо друго, освен да се молим.

В края на 1889 година Нюк Цин прекарваше повечето от свободното си време в спорове с рода Чин относно условията, при които да бъде дадена тяхната най-малка дъщеря Чин Сиу Хан за съпруга на най-младия й син Австралия.

— Момчето е много добро в училище — каза откровено тя на госпожа Чин — и аз въобще не се тревожа за него в това отношение. Но тъй като е израсъл с хавайци, той прилича много повече на тях, отколкото на китайците. Затова трябва да се ожени за китайско момиче. Иначе ще го загубим.

— Вие позволихте на Ау Чоу и Фей Чоу да се оженят за хавайски момичета — изтъкна госпожа Чин.

— Те донесоха в зестра много земя — възрази Нюк Цин — и браковете бяха добри за момчетата. Но проблемът при О Чоу е друг. На него не му е нужна земя. Трябва му енергична китайка за съпруга.

Ала нейната противничка чувстваше, че Сиу Хан, която бе доста по-хубава от обичайното, трябва да се запази за по-добър кандидат от Австралия.

По това време Сиу Хан — вече петнадесетгодишна красавица — бе започнала да проявява вироглавата си натура и бе нарушила строгия старинен китайски обичай, който повеляваше момичетата да стоят вкъщи. Докато сестра й, съпругата на Африка, се грижеше за трите си бебета, Сиу Хан обичаше да се разхожда нагоре-надолу по Хоутел стрийт и тъй като бе необичайно привлекателна, това предизвика много разисквания сред китайската общност. При една такава разходка тя срещна Нюк Цин, която я попита:

— Виждала ли си моя син Австралия?

— Не — каза момичето.

— Той е в ресторанта на брат си. Хайде да хапнем заедно паница юфка.

И така, Нюк Цин и хубавото момиче отидоха в заведението на Азия и след малко се появи Австралия, удивен, че ги вижда, тъй като Лелята на Ю Чоу никога преди това не бе влизала в ресторанта. Той седна при тях и Нюк Цин го попита направо:

— Не мислиш ли, че сестрата на съпругата на брат ти е привлекателна?

Очевидно момичето му харесваше и след няколко минути Нюк Цин намери предлог да напусне масата и отиде да поговори със сина си Азия.

— Безобразие е да водиш тук момиче като нея — рече той.

През следващите седмици Нюк Цин често подканяше Австралия: „Защо не отскочиш да помогнеш на брат си в ресторанта“. И винаги когато единственият й неженен син я послушаше, тя успяваше да открие Сиу Хан някъде в Чайнатаун и да ги събере двамата заедно. Така че преди да бе изтекла годината, вече не Лелята на Ю Чоу убеждаваше богатите Чин да позволят дъщеря им да се омъжи за Австралия; сега самото момиче вършеше това. Госпожа Чин я наричаше „моята калпазанка“. Нюк Цин се оттегли съвсем благоразумно и в началото на 1890-а женитбата бе обявена.

На сватбата Нюк Цин, тогава четиридесет и три годишна, но изглеждаща на шестдесет, седеше мълчаливо и благодареше на боговете на народа хакка, задето бяха толкова добри към нея; после вниманието й привлече жена хакка, която държеше в ръцете си малък дар — кутия от сандалово дърво, донесена от Кантон. Когато помириса ароматния подарък, Нюк Цин си помисли: „Наистина това е Страната на уханното дърво“.

* * *

Когато започна последното десетилетие на XIX век, Дивия Уип Хоксуърт съсредоточи огромната си енергия в две посоки: жените и идеята да направи Хаваите част от Съединените щати. Известно време постиженията му по отношение на интимните връзки бяха по-вълнуващи, тъй като след развода с испанката Алома Дуарте той прекарваше свободното си време с най-различни странни създания, които се появяваха на брега с акостирането на преминаващи кораби. Това бяха жени без лица, но с тела, оставящи трайни спомени, и беше необяснимо как веднага със стъпването си на брега те се отправяха направо към Дивия Уип, сякаш той имаше способността да праща мислено съобщения, че могат да го открият на верандата на хотел „Хаваи“. Тези странстващи жени пренасяха бързо багажа си, който никога не бе кой знае колко обемист, в стаите на Уип и не след дълго продължаваха към Манила или Хонконг. Много от тях биха останали с удоволствие, но Уип бе твърде умен, за да допусне подобно нещо.

От време на време той прекарваше съботите и неделите в Иуилеи оттатък реката и най-често в хотел „Хаваи“, построен от краля, за да осигурява забавления на важни гости, можеше да се види как някой изпълнен с почитание китайски съдържател на публичен дом съобщава на Уип, че е пристигнало ново момиче или че някое познато желае особено да го види. Беше разбираемо, че жените харесваха Уип, тъй като на тридесет и три години той бе висок, слаб, с белези от нож върху лявата буза и черна коса, разбърквана от вятъра. Имаше ослепително бели зъби и спокоен, проницателен поглед. Беше грижлив по отношение на своя външен вид и когато яздеше на кон по прашните пътища на захарните си плантации, разговаряше с работниците си на превъзходен пиджин със съответните вмъквания на китайски, японски, хавайски или португалски, за да влезе в тон с човека, с когото беседваше. Но независимо на какъв език говореше, той бе възприел живия акцент, пренесен на островите от мексиканските каубои, така че всяко изречение завършваше с възходяща интонация:

— Ей, Джо! Какво мислииш? Целият си вир-вода-а!

Думите „мислиш“ и „вода“ биваха произнасяни със силен акцент и прозвучаваха подкупващо мелодично. Докато работниците му бяха на полето и се грижеха за тръстиката, Дивия Уип често спираше край техните домове, за да поприказва със съпругите им. И беше съвсем естествено тези жени да оценят изисканите му маниери и за него бе голямо удоволствие да се озове изведнъж в леглото с тях. След като прекарваше няколко бурни минути с тях, той си тръгваше и докато се отдалечаваше на коня, подвикваше:

— Хей, Роузи! Погрижи се за мъжа си, когато се върне вкъщи! Мисля, че е чудесен човек.

На два пъти се нахвърляха върху му с мачете и когато разсъждаваше над този „професионален риск“, Уип стигаше до извода, че може би някой ден ще умре от жестока смърт, а лицемерните островни вестници ще разтръбят скандала. При подобна перспектива той се изсмиваше, като мислеше: „Каква великолепна смърт!“.

И тогава, в края на 1892-ра, Дивия Уип изведнъж бе погълнат от още по-енергични действия в съвършено различна област. Съединените щати почнаха да проявяват признаци на още по-голяма дискриминация спрямо вноса на хавайска захар. Едрите плантатори от Луизиана, отглеждащи тръстика, бяха изпълнени с решимост да сложат край на спогодбите за реципрочност, според които Хаваите изпращаха захар на континента, без тя да бъде обмитявана, а Щатите можеха да внасят определени стоки на островите и да използват Пърл Харбър като военноморска база.

— Нямаме нужда от захарта им — заявиха производителите на захар от Луизиана — нито от Пърл Харбър.

От тридесет години нюорлиънските захарни магнати водеха война срещу Хаваите и бяха успели да ограничат печалбите на хавайските плантатори, като Дивия Уип Хоксуърт, до разумни граници, но не успяха да съсипят това производство. Сега в битката срещу Хаваите се бе намесил нов фактор: огромните западни щати Колорадо и Небраска бяха почнали да отглеждат цвекло и да правят от него захар. Те също искаха да съсипят хавайската конкуренция. В течение на няколко години сякаш се сформира сдружение между Луизиана, Алабама, Мисисипи, Колорадо и Небраска плюс някои нови щати като Уайоминг и Юта, с цел да се изхвърлят завинаги Хаваите от пазара на захар. И когато това станеше, огромните богатства на захарните плантатори като Дивия Уип щяха постепенно да се стопят.

— В производството на захарта има само едно правило — каза Уип на плантаторите, които бе събрал. — Или продаваме на Съединените щати, или загиваме. Единствената ни цел трябва да е да запазим този пазар.

— Но ние го губим — изтъкна Джон Джандърс. — Сега аз представлявам единайсет от основните ти захарни плантации. И начинът, по който онези копелета от Луизиана и Колорадо се опитват да ни съсипят, означава, че поне девет от тях ще банкрутират. Още едно сериозно свиване на американския ни пазар, и не знам какво ще правим.

— Извини ме, Джон — прекъсна го Уип. — Това, което казваш, е вярно, но се страхувам, че смекчаваш нещата. Видях данните и, бога ми, никой не би могъл да запази спокойствие при подобно положение. След въвеждането на тарифата „Маккинли“ всеки проклет захарен плантатор от Луизиана и Колорадо получава субсидия от два цента на паунд, а захарта, внасяна от Хаваите, се облага с мито. Какво означава всичко това? През първите дванайсет месеца от пускането в ход на недомислието на Маккинли приходите ни са спаднали с пет милиона долара. Нямам предвид приходите на Хаваите, а тези на деветте мъже, седящи тук, в тази стая. А що се касае до действителната инвестиционна стойност, нашите плантации са изгубили дванайсет милиона долара. И нещата стават все по-лоши.

Той изчака възникналото обсъждане на положението, в което се бяха озовали хавайските производители на захар, тъй като преди тази среща големите плантатори знаеха, че се намират в опасност, но никой не бе имал смелостта да направи тази потискаща равносметка; сега, след изнесеното от Уип, те трябваше да приемат убийствените факти. Компаниите бяха изправени пред банкрут и собствениците щяха да изгубят плантациите, създадени от бащите им.

— Какво смяташ да правим? — попита Джон Джандърс.

Той беше с година по-стар от Уип и с осем века по-назад от него в разбиранията си.

— Очевидно е, Джон, че ако не направим нещо, ще изгубим Хаваите — отбеляза Дивия Уип. — Те ще западнат и ще се превърнат отново в неплодородната и безполезна група острови, каквато бяха през 1840-а. — Всички притихнаха и той продължи: — Това не са само думи. В никакъв случай. Още две лоши години, Джон, и ще банкрутираме. Ще загинем. Вероятно Дейв Хейл ще се задържи малко по-дълго, но не и Хари Хюлет. — Удари се в гърдите и добави: — Самият аз ще устоя още осемнайсет месеца и после — край. Господа, няма да предложа да банкрутираме.

Присъстващите, изслушали тези мрачни, но верни съждения, бяха трезви представители на родовете Хейл, Хюлет и Джандърс.

— Как ще се спасиш, Уип? — попита накрая Дейв Хейл.

— Господа, помолих да говорим при закрити врати — започна Уип, като подбираше внимателно думите си — защото онова, което трябва да направим с вас, е грозно дело. Така че, ако някой има проблеми с бъбреците, ще го изчакам да пусне една вода. И може да не се притеснява да се връща. — Изчака и в настъпилата тишина долови, че захарните плантатори дишат тежко. — Давам ви още две минути — рече им — и след това няма връщане назад.

Постави часовника си на масата и когато минутите изтекоха, каза просто:

— Господа, ние вече сме Комитетът на деветимата и никой от вас не може да има каквито и да било илюзии. Искам още този следобед да изкупите тайно цялото налично оръжие в Хонолулу.

Подпря брадичката си с лявата си ръка и потърка с палец белега, който пресичаше лицето му като начупена светкавица. Когато поотмина шокът от първото му нареждане, той добави:

— Да, ще вдигнем революция, ще спечелим властта и ще предадем островите на Съединените щати. Щом веднъж го направим, Луизиана и Колорадо могат да вървят по дяволите. Няма да имат възможност да ни унищожат.

— Мислиш ли, че Съединените щати ще ни приемат? — обади се боязливо Дейв Хейл.

Дивия Уип отпусна и двете си ръце върху масата.

— Господа — рече той с дрезгав глас — дните, които предстоят, ще бъдат ужасно трудни. Но в едно не бива никога да се съмняваме. Съединените щати ще приемат Хаваите. — Удари с юмруци по масата и повтори: — Ще станем част от Америка.

— Как… — понечи да попита Дейв Хейл.

— Не знам! — прекъсна го Уип. — Но ще се присъединим към Америка и ще продължим да трупаме проклетите пари, като произвеждаме захар.

— Уип — заговори бързо Джон Джандърс — знаеш, че държа на захарното производство повече и от теб, тъй като имам повече за губене. Но послушай съвета ми. Не организирай тази революция заради захарта. Когато обсъждаме въпросите насаме, в Комитета, може. Но не позволявай светът да го научи. За пред него ще трябва да лансираш по-велика идея.

— Джон е прав — добави младият Хейл. — Водещите американски вестници никога няма да ни подкрепят, ако в основата на революцията ни стои захарта.

— Ще трябва някак си да вмъкнем в употреба думата демокрация — предложи едно от момчетата Хюлет, което притежаваше най-голямата захарна плантация. — На американците, живеещи на тези острови, им е дошло до гуша от корумпираната монархия.

— Точно така! — извика Джон Джандърс. — Това е нещо, което американският Конгрес ще захапе. Американските граждани жадуват за свобода.

Дивия Уип се усмихна на съучастниците си.

— Вие, приятели, сте много прави. Съгласен съм, че ако застанем зад една захарна революция, копелетата от Луизиана и Колорадо ще ни разпънат на кръст. Дори вече ги чувам как леят сълзи за монархията. Но аз имам по-добра идея, господа. Ние с вас ще започнем тази революция и ще я насочваме. И когато всички се изплашат, ще въведем в употреба оръжието. Но — той спря, за да придаде ефектност на думите си — никой от нас няма да се появява пред обществото.

— А кой тогава? — попита Дейв Хейл.

— Адвокатите, които се занимават с делата около нашите плантации, хората от вестниците, някои учители и двама свещеници — отвърна троснато Уип. — Това ще бъде най-порядъчната революция в човешката история. Ще чуете повече високопарни слова, отколкото сте предполагали, че съществуват, тъй като съм намерил идеалният човек, който да се изправи пред лицето на обществото.

— Кой е той? — не се сдържа Хейл.

— Вуйчо ти Михей — отвърна Уип, като гледаше младия човек право в очите.

Дейвид Хейл ахна.

— Той никога няма да се обърне срещу монархията — каза. — Защото е гражданин на Хаваите и приема това много сериозно.

— Ние всички сме граждани на Хаваите — отвърна Уип — и всички приемаме този факт не по-малко сериозно. Точно затова ще спасим островите.

— Но вуйчо Михей е бил съветник на короната и личен приятел на всички крале. Той е ръкоположен пастор…

— Именно поради тези причини имаме нужда от него — прекъсна го Уип. — Той няма да ни подкрепи доброволно. Ще проповядва срещу нас и ще презира революцията ни. Но силата на обстоятелствата ще го направи наш водач. Повярвайте ми, именно вуйчо Михей с дългата бяла брада ще изпрати финалното писмо на президента Харисън: „Хаваите са ваши“.

В този момент Джон Джандърс обля революционерите със студена вода.

— Получих писмо от Вашингтон, в което се казва, че всички там смятат, че тази година ще бъде избран Гроувър Кливланд.

При споменаването на името на този представителен, непреклонен демократ членовете на Комитета на деветимата помръкнаха. По време на предишния си мандат Кливланд бе нанесъл няколко зашеметяващи удара на хавайските производители на захар и имаше вероятност да го направи отново. И, което бе още по-важно, реформаторът идеалист бе застанал твърдо срещу схващането за предопределеността на Щатите, популярно по това време в Америка. „Съединените щати не желаят да стават империя“ — бе заявил Кливланд и сянката на едрото му туловище легна над революцията в зародиш. Но дори Гроувър Кливланд не уплаши Дивия Уип Хоксуърт.

— Да върви по дяволите с неговите лицемерни глупости за международния морал. Започваме революцията веднага. Ще я разпалим бързо. И ще накараме вуйчо Михей да хвърли островите на Харисън преди провеждането на следващите избори. Докато Кливланд стане президент, ние ще сме част от Америка.

— Ще успеем ли за времето, с което разполагаме? — попита едно от Хюлет момчетата.

— Ако работим здраво — отвърна Уип.

Комитетът на деветимата прекъсна първото си заседание и всеки участник пое по три задачи: да изкупува оръжие, да намери уважавани граждани, които да се явят пред обществото като символ на революцията, и да поговори с приятелите си, за да разбере на кого може да разчита, за да помогне при отхвърлянето на хавайската монархия. Когато уплашените, ала изпълнени с решимост захарни плантатори си отидоха, на Уип Хоксуърт остана най-трудната задача. Трябваше да намери начин да накара беловласият брадат и праведен Михей Хейл да приеме водачеството на революцията.

Трябва да посочим обаче, че монархията съвсем не бе силна. През 1872-ра управлението на рода на великия Камехамеха свърши сред болести и чувство за безсилие и той бе последван от няколко дружелюбни, но некадърни алии. Един от тях се помъчи да съживи езичеството като обединителна сила в хавайския живот; друг понечи да отмени конституцията и да върне островите към абсолютната монархия, неограничавана от никакво законодателно тяло на средната класа. Имаше дворцови революции, избор на крале според личната им популярност и потресаващ скандал по повод на това, че един крал бе заловен как се опитва да изтъргува два пъти правото за продажба на опиум на двама различни китайски комарджии. Този тъжен упадък на хавайската държава предизвикваше дълбока загриженост сред мисионерските семейства. И макар някои високонравствени хора като Михей Хейл да поддържаха ревностно монархията, те бяха силно огорчени от опитите да се узаконят продажбата на опиум и лотариите.

Но въпреки всичко, ако бе продължила поредицата от сговорчиви и красиви крале и ако те бяха позволили на непреклонните съветници от Нова Англия да управляват кралството, може би Михей Хейл и отговорните му сътрудници щяха да успеят да запазят жива разклатената монархия. Ала на 29 януари 1891 година на трона се възкачи съвсем различно кралско величие и проблемите бяха неизбежни. Кралица Лилиуокалани беше ниска, умерено пълна жена с царствена осанка. Имаше пълни, издаващи твърдост устни, прошарена коса, вдигната във висок кок, и отрупани с бижута китки. В червената сатенена рокля, обточена с щраусови пера, и с ветрилото от слонова кост и пера тя изглеждаше впечатляващо и излъчваше желязна воля. Имаше обичая да съобщава важни новини, седнала пред златистожълто наметало от пера, тъй като това беше старинен кралски обичай, който подчертаваше високопоставеността й, а също така и защото тя леко накуцваше и нямаше грациозна походка. Много години тя бе просто Лидия Доминис, упоритата съпруга на един слаб хаол с италианско потекло, с когото бе живяла в голяма бяла къща, наричана вашингтонския палат. След смъртта на брат й, кралят, тя се възкачи на трона, изпълнена с желанието да прекрати тенденцията за надмощие на хаолите и с твърдата решимост да се отърве от влиянието на пришълците от Нова Англия в лицето на такива хора като Михей Хейл.

Беше особено интелигентна жена и бе посетила кралските дворове в Европа, където бе силно впечатлена от ролята на кралица Виктория, и проявяваше подчертано влечение към политическата мощ. Ако бе застанала на трона веднага след смъртта на Камехамеха, може би тя щеше да направи от Хаваите здрава и стабилна монархия, тъй като имаше живо въображение и умееше да манипулира умовете много добре. Ала Лилиуокалани получи пълната власт твърде късно; хората й бяха завладени от републикански идеи, а захарта бе завладяла островите й. И макар да не й бе известно, нейният враг вече не бе внушителният политически водач Михей Хейл, а Дивия Уип Хоксуърт, контрабандистът на оръжие и непоколебимият с решителност собственик на плантации. Може би срещу първия тя щеше да има някакъв шанс да успее; но срещу втория бе безсилна.

Без да се потруди да разбере кои са враговете й, вироглавата жена се опита да се пребори с републиканството, конгрегационализма и захарта, но единственото, което постигна, бе да накара тези коренно различни сили да се сплотят. Хавайците, уморени от монархията и глупавите й претенции, се обединиха срещу кралицата, макар повечето от присъединилите се към коалицията да го сториха, за да се понравят на американците. Мисионерските семейства се изправиха открито и смело срещу корупцията, абсолютизма и езичеството на монархията. Но много от изказващите се най-гръмко срещу тези злини също така развиваха дейност, която би процъфтяла под американско управление. А адвокатите бяха много убедителни в доводите си срещу безобразията на монархията и в защита на човешките права, ала те най-вече се бореха в полза на захарта. И коалицията срещу твърдоглавата кралица ставаше все по-силна.

В началото на 1893 година упоритата владетелка взе твърдо решение да се отърве от влиянието на хора като опитния държавник Михей Хейл и безочливия му племенник Уип Хоксуърт. В резултат тя огласи, че възнамерява да отмени действащата конституция, която й пречеше да придобие абсолютна власт, да постави законодателното тяло под кралски контрол, да отнеме избирателните права на много граждани и да възстанови древните прерогативи на монархията. Когато обяви това, тя изглеждаше внушително: застанала царствено пред жълтите пера от преди двеста години, с боа от пера около раменете и сатенен шлейф, дълъг четири метра, награмаден около сакатия й крак. Макар да не стана ясно от нейните думи, намерението й бе да върне Хаваите към доброто старо време, на което се бе радвала Франция през 1620 година.

Този следобед Дивия Уип Хоксуърт свика Комитета на деветимата и съзаклятниците се събраха в една стая на втория етаж на сградата на „Джандърс и Уипъл“ на Мърчънт стрийт. Членовете отклониха предишното предложение да се съвещават в кантората на „Хоксуърт и Хейл“, тъй като се страхуваха, че Михей Хейл, все още твърд привърженик на монархията, може да разкрие заговора им.

— Трябва да поздравим нашата вироглава кралица — започна стегнато Дивия Уип. — Глупавите й действия направиха революцията задължителна.

Младежите Хюлет се страхуваха от явни прояви и посъветваха да се пипа предпазливо, но прямият Джон Джандърс отсече:

— Трябва да отхвърлим монархията през следващите два дни или ще изпуснем последната възможност да завладеем управлението на страната.

— Да не би да имаш предвид да станем вдъхновители на кървава революция? — попита Дейвид Хейл.

— Ако се налага, да — отвърна Джандърс и въобще не се стигна до гласуване.

— Тогава — революция! — изрече Уип Хоксуърт по-скоро като заявление, отколкото като въпрос. Членовете на комитета посрещнаха думите му с радостни викове и Уип продължи: — Трябва да нанесем бърз удар и да овладеем главните пунктове в града.

— А другите острови? — попита един от представителите на семейство Хейл.

— Да вървят по дяволите — отсече Уип. — Пощата, банките, дворецът, оръжейният склад. Ако ги завладеем, ще си осигурим контрол над Хонолулу. А щом Хонолулу е в ръцете ни, то и Хаваите са наши. Джандърс, кажи на хората какво разбрахме днес.

Джон Джандърс стана, изкашля се и заговори тържествено:

— Тази сутрин проведох двучасов разговор с американския министър, който проучи много старателно какво гласи законът. Според него е ясно, че ако революционерите завземат бързо най-важните места в Хонолулу, за да могат наблюдателите съвсем логично да кажат: „Комитетът владее града“, Съединените щати ще имат основателна причина да сметнат, че правителството сме де факто ние. Министърът ще ни признае своевременно. Това ще е краят на монархията, а ние ще сме поели по пътя на присъединяването ни към Съединените щати.

— А американските войски в пристанището? — попита един от младежите Хюлет. — Ще изпратят ли капитаните на корабите войниците си срещу нас?

Белязаното лице на Уип, отпуснал се начело на масата, се разтегли в широка усмивка. Членовете на комитета го погледнаха, доволни, че е успял да открие някакъв трик, за да неутрализира американските сили. Той обаче не разкри как.

— Кажи им какво уредихме, Джон — рече Дивия Уип.

— Постигнахме тържествено съгласие с американския министър и капитаните на корабите — започна плещестият Джон Джандърс — че веднага щом започне революцията, те ще изпратят на брега колкото могат войска със следната проста заповед: „Защитавайте живота на американците“.

— Ние сме хавайски граждани обаче — възрази Дейвид Хейл.

— Но сме и американци — отвърна невъзмутимо Джандърс — и трябва да бъдем защитени.

Уип потисна напиращата язвителна усмивка и се приведе напред над масата.

— Това е план, който не може да се провали — заяви той. — Хвърляме се срещу десетте ключови цели. Начаса ще започнат боеве и американските войски ще слязат на брега. Какво ще си помислят хавайците? Ще си кажат: „Американските войници са дошли, за да се бият срещу кралицата!“, ще оставят оръжията си и ние ще завземем ключовите позиции. Веднага щом те бъдат в наша власт, американският министър ще обяви: „Съединените щати признават официално де факто правителството“. Какво, по дяволите, би могла да направи кралицата в този момент?

— Как бихме могли да изгубим? — извика Джон Джандърс.

— Много лесно — изтъкна трезво Дейвид Хейл — ако вуйчо Михей призове световните сили срещу нашата революция.

— Няма да го стори — обеща Уип.

— Той е човек с невероятно чувство за чест — настоя Хейл. — Положил е клетва за вярност към Хаваите.

— Моя работа е да привлека вуйчо Михей на наша страна — отвърна решително Уип. — И това ще стане.

Младежите Хюлет размениха няколко реплики помежду си.

— Ние ще се откажем от революцията, ако Михей Хейл не ни представлява пред света — заяви един от тях.

— Той ще бъде с нас — увери ги Уип. — Не в битките. Твърде стар е да се бори. Но когато приключим, вуйчо Михей ще застане начело като наш водач.

— Можем ли да разчитаме на това? — настояваха младежите Хюлет.

Уип скочи и хвърли стола си настрани.

— По дяволите! — изкрещя той. — Нима мислите, че ако целият ни успех зависи от Михей Хейл, ще му позволя да ни се изплъзне? Разбира се, че можете да разчитате на това! Той ще бъде с нас.

— Уип ще се погрижи да го уреди — заговори Джандърс. — Трябва да вдъхнем революционно въодушевление в обществото. В понеделник ще направим голям митинг с много речи за човешкото благоприличие и неотменните права на хората.

— Но не искам никой от комитета да държи реч — предупреди Уип. — Оставете това на адвокатите и лица като братовчеда Ед Хюлет. Той е отчасти хаваец, което е хубаво.

Перспективите изглеждаха толкова добри, че членовете на Комитета на деветимата — тоест осем от тях, почнаха да се успокояват. Революцията беше на прага им; десетте ключови обекта бяха определени; американският министър бе признал новото правителство; президентът Харисън бе приел Хаваите като част от Съединените щати, а захарната реколта бе по-добра от всякога. Но Дивия Уип ги върна към действителността.

— По време на митинга в понеделник — заяви той с леден тон — искам оръжието да ви е подръка.

— Ще има ли неприятности? — попита един от семейство Хюлет.

— Не, ако сме готови за тях — отвърна Уип.

Докато другите се разотидоха тихо и потънаха из разбунения град, като сееха тук и там идеи, Дивия Уип пое на изток по Кинг стрийт към имението на Хейл, разположено срещу двореца. Когато стигна до бялата ограда от колове и просторните зелени поляни, с които толкова се гордееше Малама Хейл, той кимна изискано на внушителната дама полухавайка.

— Вътре ли е вуйчо Михей? — попита Уип.

— В кабинета си е — отвърна мило Малама.

Уип влезе, без да почука, и затвори вратата, преди да заговори. Вуйчо му бе заобиколен от мисионерските книги на своя баща, пренесени от Лахайна, и от значителен брой теологични и правни издания. Като главен съветник на четирима крале, от него често се искаше да дава мнение по различни юридически въпроси и аналитичният му ум намираше удоволствие в това. От седемдесетте години насам той рядко бе обръщал внимание на дейността на „Хоксуърт и Хейл“, оставяйки ръководството й на представителите на рода Хоксуърт и племенниците си; приемаше с радост полагащия му се дял от огромните печалби на фирмата и влагаше доходите си за напредъка на Хаваите. От благотворителността му се бяха облагодетелствали Мисионерският дом за прокажени в Калаупапа, библиотеката, Пунахоу и църквата, но той изразходваше главно парите си в помощ на ефикасното управление на държавата. Когато един от кралете предприе голяма обиколка по света, като спря в най-важните столици, Михей Хейл го придружи на собствени разноски и заплати значителна част от съществените разходи. Повечето правни книги, притежавани от кабинета, бяха също закупени от Михей, който постоянно говореше на съвременниците си: „Всички ние сме с мисионерски произход и докато не постигнем пълна стабилност на Хаваите, делото на нашите бащи не е завършено“. Никой остров в Тихия океан не е имал никога по-добър обществен слуга от Михей Хейл, тъй като, ако не жалеше парите си, той бе трикратно по-щедър по отношение на своите усилията. Удивително голяма част от облагородяващите закони, често цитирани в Европа, за да се докаже, че Хаваите са цивилизовани, се бяха родили в неговия енергичен мозък; и най-забележителното от този период бе способността му да се издига над личните си интереси: всички закони, приети по негово време, облагодетелстващи било захарните плантатори, било вносителите и износителите, бяха предложени не от него, а от родовете Джандърс, Уипъл и Хюлет, които навлизаха все повече в управлението. Четири крале бяха смятали Михей Хейл за техен заслужаващ доверие американски съветник, като на всеки от тях бе ясно, че той е привърженик на окончателното подчинение на Хаваите на Съединените щати. Сегашната кралица знаеше за тази му позиция, която я бе подразнила, и тя го освободи от всичките му длъжности. Той беше седемдесетгодишен, с ръст над средния, внушителен на външен вид и имаше дълга, широка бяла брада. Обличаше се само в бяло, като дори обувките му бяха в този цвят, и отказваше да носи очила на обществено място. Така изглеждаше човекът, пред когото застана Уип Хоксуърт в съботната вечер на 14 януари 1893 година.

— Вуйчо Михей — започна направо Уип, отказвайки да приеме предложения му стол — през следващите два дни ще започне революция.

— Ти ли си нейният подстрекател? — попита слабият мъж.

— Да, сър. Аз, също така момчетата от семейства Хейл, Хюлет и Джандърс. Уипълови също се присъединиха към нас, както и брат ми. Няма връщане назад.

Михей се отпусна на стола и изгледа племенника си.

— Значи ще вдигате революция, така ли?

— Да, сър. — Уип имаше навика да се обръща към по-възрастните по начина, който бе научил на борда на китоловния кораб.

— На колко години си, Уип?

— Трийсет и шест.

— Колко съпруги си имал?

— Две.

— В колко боеве с ножове в Иуилеи си участвал?

— Двайсет, ако не и трийсет.

— Колко незаконни деца имаш?

— Издържам пет-шест, може би и повече.

— Знаеш ли как те наричат в града, Уип?

— Дивия Уип. Казват ми го и в лицето. И не ме е грижа.

— Нямах предвид как се обръщат към теб, а другото ти прозвище.

— Какво е то?

— Златния жребец. Ето как те наричат, Уип. И ти се смяташ, че си подходящ да станеш водач на едно сборище, решило да премахне законното управление на тази страна?

— Не, вуйчо Михей, не се смятам.

— Не каза ли, че твоята група подготвя революция?

— Така е. Аз ще я ръководя и, в името на Бога, когато подам командата „Огън!“, ние ще стреляме. Така че недей да ни пречиш. И съм съвсем подходящ да оглавя тази революция, вуйчо Михей, защото няма нещо на този свят, от което да се страхувам, и след два дни ще наложа ново управление на Хаваите. Но не съм подходящ да бъда официалният предводител на революцията. Тук имаш право и аз знам това.

— Кой тогава ще застане начело?

— Ти.

Михей ахна при тези думи и Уип седна.

Двамата мъже, толкова различни, останаха загледани един в друг и всеки от тях усещаше огромната новоанглийска сила на събеседника си. Михей Хейл живееше по строги морални правила и убеждаваше всеки, който имаше връзка с него, да прави същото, докато Уип Хоксуърт никога не надрасна навиците си на скандалджия от моряшкото помещение, придобити в Тихия океан. Знаеше, че всички хора са свине и им доставя удоволствие да бъдат ритани подред; но в навечерието на революцията той осъзнаваше, че определени жизненоважни исторически аспекти налагат някой по-добър от него да застане начело като неин водач. Имаше неща, които дори Уипъл Хоксуърт не можеше да постигне без помощта на благоприличието.

— Това май е в голяма степен захарна революция, нали, Уипъл?

— От моя гледна точка, сър — да. От твоя — не.

— Как може да има две тълкувания на едно злодеяние, Уипъл?

— Ако нашето необходимо дело нямаше две страни, аз нямаше да съм тук и да те моля, вуйчо Михей. Аз искам революция, за да бъде захарта завинаги в безопасност на тези острови. А ти я искаш, за да се присъединят Хаваите към Съединените щати, каквато е и естествената им съдба, прозряна от теб преди петдесет години. Вуйчо Михей, ти винаги си бил прав, също и тази вечер. Хаваите са обречени, освен ако измислим някакъв номер и не накараме Америка да приеме островите. И този номер е в ръцете ми. Сър, единствено с моя помощ мечтата ти би могла да стане действителност.

— Не така обаче, Уипъл. Ще дойде ден, когато Вашингтон ще съзре неизбежността на анексирането.

— Никога! Единствено действията правят нещата неизбежни.

— Справедливостта и постепенното осъзнаване пораждат неизбежността. Постепенно Вашингтон ще види каква е правилната стъпка. И ние трябва да се уповаваме той да я предприеме.

— Не! Дори да доживееш до сто години, ще си отидеш, говорейки за бавната неизбежност на справедливостта. Ще има революция, моята революция, и ти ще бъдеш неин водач, за да се сбъдне мечтата ти за справедливост.

Михей Хейл се изправи и изгледа отгоре буйния си племенник.

— Ужасен съм, Уипъл, че имаш толкова грешна представа за мен, та да помислиш, че бих станал съучастник на подобно злодеяние. Няма да разкрия плановете ти, макар че би трябвало да го сторя. Но сега е най-добре да си вървиш.

За негова изненада племенникът му с белязано лице не помръдна. Остана безочливо на мястото си, вдигна крак и подритна стола на вуйчо си на мястото му.

— Сега вече сме наясно — рече той. — Седни, вуйчо Михей, да поговорим за революцията. Да забравим всичко, казано досега. И забрави заплахата си да издадеш плановете ни на правителството. Чарли Уилсън знае за тях и искаше да арестува всички ни, но кабинетът не намери смелост да го подкрепи. Така че хайде да видим какво можем да направим с теб един за друг. Ти презираш моята позиция, а аз намирам твоята за емоционална. Добре, нека не се връщаме към това. Вуйчо Михей, след два дни ще има революция. По всяка вероятност не можеш да я спреш. Американският министър е съгласен да признае нашето де факто правителство. Американските войски в залива чакат с нетърпение да слязат на брега и да защитят свестните американци от хавайските диваци. Нашите цели са определени и графикът ни е готов. Дори ако уведомиш самата кралица, само ще ускориш събитията с часовете, които ще откраднеш от нас. — Приведе се напред и погледна твърдо вуйчо си в очите. — Революция ще има, вуйчо Михей.

Михей Хейл не бе от хората, които почват да облизват нервно устни в решителни моменти. Той бе устоял на твърде много неуспешни революции, когато единствено смелостта му бе спасявала правителството от безотговорни насилия. Затова и сега не почувства необичайно учестяване на пулса си.

— Помислил си за всичко — рече той с поглед, не по-малко твърд от този на племенника си, но поради различна причина.

— Нека приемем революцията като свършен факт — предложи младият захарен плантатор. — Аз не съм човекът, който трябва да застане пред съда на световното обществено мнение и да обясни необходимостта от нея. Репутацията ми в Лондон и Берлин не е много добра. Нека допуснем, че моята революция е завършила успешно и тя олицетворява единствено личната ми алчност… захарните плантации. Какво ще стане тогава? Америка няма да ни приеме. Може би Япония ще го направи.

Идеята, развивана от Дивия Уип, имаше още няколко допълнителни мотива, но старият брадат Михей Хейл не ги чу, тъй като споменаването на Япония изведнъж го пренесе в този загадъчен град през 1881 година, когато беше личен съветник на последния крал на Хаваите по време на триумфалната му обиколка на света. Кралската свита бе отседнала в японска къща без столове; подовете бяха от прекрасно дърво, полирано от употребата им в течение на векове, а плъзгащите се врати представляваха забавна гледка. Беше март и множество трудолюбиви градинари се суетяха и подкастряха борови дръвчета с изкривени червени клонки. Засадени в редица сливи бяха окичени с бели цветове, черешите бяха готови да разцъфнат всеки момент и с настъпването на първите топли дни хавайската свита си почиваше, наслаждавайки се на пробуждащата се природа.

Изведнъж Михей вдигна поглед и попита:

— Къде е кралят?

Никой не знаеше. Отначало настъпи възбуда; после постепенно както американците, така и японците бяха обзети от паника, защото бе напълно ясно, че кралят на Хаваите липсва. Никой не го беше видял да напуска просторната къща, а при лудото търсене не откриха никакви признаци за подла игра. Той беше изчезнал — огромен, тромав мъж, облечен с безвкусни западни дрехи, с дълго черно лондонско палто. Това бе един от малкото мигове, през които Михей Хейл бе изпитал истински ужас, тъй като бе чул, че преди сравнително немного време японски самураи, вбесени от нашествието на чужденци, бяха отсекли главите на неколцина от тях. Ето защо той коленичи в стаята без столове и се замоли: „Господи, спаси краля! Моля те!“.

На третия час, изпълнен със страх и опасения, владетелят се появи във весело настроение, като носеше в ръце обувките си. Очевидно бе минал през потока, разделящ къщата от императорския дворец, и бе прекарал времето си незабравимо. Отказа да обясни къде е бил през тези три часа и вечерта си легна особено доволен от себе си. На следната сутрин императорският шамбелан изчака краля да насочи вниманието си към други неща и тихо се измъкна, за да поговори с Михей.

— Направо невероятно — каза дребният човек в лъскаво черно лондонско палто на добър английски. — Вчера следобед дочухме странен шум в императорския дворец и пазачите бяха на път да застрелят нашественика, но в този момент видях, че това е вашият крал. Беше бос, кален и се смееше. Кафявото му лице лъщеше от пот, когато плъзна настрани преградата, пристъпи с мръсните си крака върху татами и обяви: „Бих желал да говоря с императора“. Бяхме ужасени, тъй като досега не се бе случвало подобно нещо. Муцушито обаче е изключителен човек. „Готов съм да побеседваме“ — рече той. И те се оттеглиха в стаята за частни приеми. И най-удивителното е, че останаха там почти три часа.

Михей Хейл избърса чело и приглади брадата си.

— Повярвайте ми, Екселенс, аз не съм го пращал.

— Едва ли бихте го направили — отвърна шамбеланът — като се има предвид онова, което бе разисквано.

— И какво е то? — подпита го Михей.

— Не знаете ли? — възкликна японецът.

— Не.

— Кралят каза: „Хаваите са уморени да бъдат подхвърляни между Америка, Англия и Русия. Те са сила в Тихия океан и трябва да запазят тази своя позиция“. — Шамбеланът замълча, за да придаде ефектност на думите си, и стана очевидно, че от Михей се очаква да зададе въпрос.

Той обаче, поуспокоен, се поклони на шамбелана.

— Благодаря ви, че сте се погрижили за моя крал — рече той.

— Вие поданик ли сте на Негово превъзходителство? — попита японецът.

— Да. Когато поех службата си, се заклех във вярност към Хаваите.

— Колко интересно. Бихте ли приели да изпием по чаша английски чай?

— За мен би било удоволствие — рече Михей.

Тръгнаха през градини с борове и стигнаха до малка селска къща, където ги чакаше прислужница.

— Вашият крал предложи — каза японецът, опасявайки се, че Михей може и да не го попита — наследницата на неговия трон, принцеса Каиулани, да бъде омъжена за сина на императора, за да бъдат свързани по-тясно Япония и Хаваите.

Михей изгуби самоувереността си. Задави се с чая, разля го и остави чашата си.

— Какво казахте? — едва успя да изрече той.

— Предложи съюз от взаимен интерес, който да бъде скрепен чрез женитбата на принцесата с един от нашите принцове. Когато чух това, господин Хейл, аз също се задавих.

Двамата дипломати се гледаха ужасени.

— Какво е най-добре да предприема? — попита, запъвайки се, накрая Михей.

— Може би да изведете веднага краля от Япония.

— Разбира се, разбира се. Но аз имам предвид… по отношение на императора.

— Беше направено официално предложение за брак. То трябва да се обсъди от императорското семейство и… персонала. След около година ще изпратим отговор.

— Екселенс, моля ви, погрижете се той да бъде „не“.

— Това е извън възможностите ми. На колко години е вашата принцеса?

— Чакайте да помисля, тя е на шест.

— Имаме време.

Същата нощ Михей успя да отведе набързо от Япония непредвидимия крал, но докато вечеряха, той не спомена нищо за импровизираната си среща с императора. Михей гледаше дебелото му весело лице и си мислеше: „Какво ли става в този непредсказуем мозък? Как си представя той една женитба с член на японското императорско семейство? Откъде ли му е дошла идеята за съюз с Япония? Подобно нещо би унищожило напълно надеждата за евентуално обединяване с Америка! Боже мой! Какво ли можем да очакваме от него, когато се озове в Европа?!“. В този паметен ден Михей Хейл оцени съществуващата опасност Хаваите да бъдат присъединени някой ден към Япония. Ето защо се бе съпротивлявал срещу довеждането на японски земеделци в захарните плантации, но някои алчни мъже като Джон Джандърс и момчетата Хюлет бяха настояли за това. Той бе уплашен от находчивостта, с която дребните японци, които започнаха да пристигат през осемдесетте години, се приспособяват към хавайския живот, и се опита да прокара закони, забраняващи им да напускат плантациите и да отварят магазини. Когато биваше сам с приятели, Михей Хейл често говореше за „жълтата напаст“ и предвиждаше, че японците може да станат много повече и да почнат да се борят за политическа мощ по начин, по който по-сговорчивите китайци никога не биха го сторили. Ето защо той изработи платформа на международните отношения, съдържаща само две точки: „Направете Хаваите американски. Дръжте японците надалеч“.

Така че предположението на Дивия Уип по отношение на Япония засегна чувствителни струни в паметта на Михей Хейл.

— Какво каза накрая, Уип? — попита той племенника си.

— Казах, че ако искаш да се осъществи въжделената ти мечта, това би могло да стане само с моя помощ.

— Имах предвид думите ти за Япония — уточни Михей.

Изведнъж Уип разбра, че вуйчо му не е чул нищо от последните му думи. Той явно бе обзет от спомените за някаква забравена случка, за която Уип не знаеше нищо. Но с безпогрешния си инстинкт племенникът долови, че мислите на Михей са свързани с Япония и предизвикват страх у него. Ето защо реши да се възползва от този страх.

— Казвах, че има достатъчно доказателства, които сочат, че жълтата напаст би приела с удоволствие Хаваите, ако Съединените щати не го сторят.

— Така ли смяташ? — попита боязливо Михей.

— Нима не би било естествено? — отвърна с въпрос Уип, свивайки рамене.

— Мислиш ли, че Япония би се разпростряла толкова надалеч от собствените си острови?

— Едва ли би го направила умишлено. Но ще й се наложи, ако не присъединим Хаваите към Съединените щати.

— Ужасно се страхувам от това — призна Михей. — И ако не Япония, то би могла да бъде Англия или Германия.

— Очевидно е, че ако позволим островите да останат така, безпризорни, някой със сигурност ще ги погълне.

— Но да предположим, че монархията се пречисти — опита се да спечели време Михей. — Да допуснем, че се избавим от Лилиуокалани и поставим някой друг на трона.

Дивия Уип разбра, че вуйчо му се хваща като удавник за сламка, затова отново се върна към доводите си.

— Революционерите не ще търпят никакъв хавайски монарх. Никой, който ти ще предложиш, вуйчо Михей, няма да е приемлив.

Становището на племенника стресна възрастния мъж с бялата брада.

— Това означава, че макар да не си сигурен какво ще стане после, ти си твърдо решен да премахнеш монархията, така ли? — попита той.

Уип нямаше намерение да се остави да бъде уловен в капана на подобно предположение относно неговата безотговорност.

— Но ние сме напълно наясно какво ще стане после, вуйчо Михей — отвърна любезно той. — Появяваш се ти, за да оправдаеш действията ни пред световното обществено мнение и да ни поведеш към Съединените щати. Точно това си искал винаги. И знаеш, че то е най-правилното.

Двамата мъже седяха мълчаливи. Михей — водач, удостоен с всичката слава и привилегии, полагащи се на кралете на Хаваите, обмисляше какво да прави. Беше силно объркан и всеки друг противник, освен Дивия Уип Хоксуърт би се оттеглил в този момент и би позволил на вуйчо си да разсъди през останалата част от нощта. Но сега се прояви характерната черта на Уип. Той стана от стола, отиде до вратата, протегна ръка, като че ли се кани да си тръгва, погледна навън към звездите, танцуващи над Диамантената глава, и се върна при вуйчо си. Взе един стол, обърна го и го яхна, скръстил ръце върху облегалката му. Сега белязаното му лице бе съвсем близо до това на вуйчо му.

— Вуйчо Михей — каза хладно той — досега само си разменяхме невинни удари. Време е да задълбаем и стигнем до същността на тази революция. Няма друг изход. Трябва да застанеш начело.

— Не мога да предам Хаваите, отнесли се приятелски към мен — отвърна Михей.

— Но си готов да предадеш американците, притежаващи тези острови — рече Уип.

— Когато положих клетвата за вярност към Хаваите — каза Михей — аз бях убеден в това, което правя. И станах хаваец.

— Обаче аз останах американец. И ще повикам американските военни кораби да защитят моята собственост.

— Ти можеш да действаш така — отговори Михей — но не и аз.

— Но не за такива действия става дума, вуйчо Михей — рече Уип. — Това, което имам предвид, е, че съм твърдо решен да оглавя революция срещу една слаба и подкупна форма на управление. И ще спечеля моята част от тази революция. Единствен ти обаче можеш да я доведеш до логичния й завършек: обединяване с Америка.

— И което отказвам да направя — отвърна Михей.

— Ако споделиш упоритото си становище с глупавата кралица, тя би ти изръкопляскала. Но ако кажеш на леля Малама, че не желаеш да яхнеш гребена на вълната на историята и си склонен да я изпуснеш, тя би ти заявила, че постъпваш глупаво.

— Не мога да предам тези добри хора — отговори Михей.

— Тогава си готов да позволиш на силите на историята да ги предадат на Япония.

— Това е риск, който трябва да поемем.

— Това не е риск, вуйчо Михей, а нещо сигурно. Тези острови са обречени. Има само един начин да бъдат спасени. Приеми нашата революция и я изведи на добър край.

— Няма да се продам, за да защитя шайка захарни разбойници — заяви Михей.

— Ако не ни защитиш, всичко добро, което някога си пожелавал за Хаваите, ще бъде изгубено.

— Бих се отказал дори от обединението с Америка, ако то бъде постигнато като резултат от едно нехристиянско дело.

— Изненадан съм, че говориш за християнство — възкликна Уип. — Нима желаеш да оставиш тези острови на опиума, лотариите и разврата, с разпътни улици, по които е опасно за жените?

— Това са проблеми, които трябва да решим в рамките на установеното управление, а не чрез революция — отвърна Михей.

— Къде бе прословутото твое управление, когато покойният крал свикваше своето „Общество на кълбото“?

— Това беше прегрешение. Господ сигурно го е наказал за него.

— То беше нещо, типично за монархията. Старият глупак заставаше пред тълпа красиви жени и хвърляше сред тях кълбо прежда. Хващаше единия край на нишката и момичето, което уловеше кълбото, го следваше послушно в леглото му.

— Не очаквах от теб да проповядваш в защита на морала.

— Ще проповядвам всичко, което би сложило край на монархията.

— Единственото лошо нещо, което съм сторил през живота си — каза Михей — бе да се съюзя с дядо ти срещу баща ми. Бог никога няма да ми го прости. Често се будя нощем, изпотен от ужас, и лежа с часове, размишлявайки над дяволското споразумение, която направих с капитан Хоксуърт. Сега ти искаш от мен да направя нещо още по-лошо с неговия внук. Не желая да рискувам повече безсънни нощи, Уипъл.

— Може поначало съюзът ти със стария Рейфър Хоксуърт да е бил неблагочестив — възрази Уип — но виж колко добро донесе той на Хаваите. Строителството, работните места, корабите, полята. Все някой трябваше да извърши всичко това, вуйчо Михей. Твоето влияние, за да се постигне то по правилен начин, имаше основно значение. Сега би следвало да се съюзиш с мен, за да осигуриш правилния завършек на нашия бунт.

— Трябва ли един добър човек винаги да използва помощта на нечисти люде като теб и дядо ти? — отвърна Михей на думите му с въпрос.

— Да — каза Уип. — Защото добрите хора никога нямат смелост, за да действат. Те могат само да насочват и гарантират успеха на процесите, вече пуснати в ход от такива като мен.

— Не ще направя по-голямо вече стореното от мен зло — заяви Михей. — Няма да ти помогна, Уип.

— Това не ме обижда, вуйчо Михей — отговори Уип. — Но така ти съсипваш бъдещето на тези острови.

Той се поклони и остави сам непреклонния си вуйчо. Бе почти три часа сутринта, когато пое надолу по пътеката, водеща към Кинг стрийт. Като погледна за последен път назад, видя стария човек с бяла брада, седнал изправен зад бюрото си и загледан в книгите пред него.

— Вуйчо Михей няма да се присъедини към нас — докладва честно Дивия Уип на съзаклятниците по време на тайната среща на комитета, проведена на следващия ден, неделя, 15 януари.

— Тогава аз също — каза Дейвид Хейл.

Оттеглиха се и двама от семейство Хюлет.

— Най-добре е да изчакаме с революцията — предложи Джон Джандърс. — Михей Хейл би могъл да настрои общественото мнение срещу нас. Тогава ще бъдем загубени. Ще съобщя, че утрешният митинг няма да се състои.

Последва възбудено обсъждане и Дивия Уип почувства как спада решителността на бъдещите революционери, подобно на вълна след прилив. Мъжете обсъждаха на групи как да отменят словото на Ед Хюлет, след като току-що го бяха напътствали какво да каже утре на тълпата.

— Май не ме разбрахте — рече тихо Уип. Революционерите спряха отстъплението си, нетърпеливи да чуят каквито и да било напътствия. — Имах предвид, че вуйчо Михей няма да ни последва доброволно. Това, което не ви казах, е, че ще го заставя да го направи. Всичко продължава според плана. След два дни, господа, Хаваите ще бъдат република и всички, присъстващи в тази стая, ще я управляват — с Михей Хейл като наше лице пред света.

— Как предлагаш да го постигнем? — попита един от рода Хейл. — Щом вуйчо Михей реши веднъж нещо…

— Вуйчо ти е патриот — отвърна Уип. — Той обича Хаваите и им е верен. Няма да допусне никога да види как тези острови се разпадат, разпокъсвани от революция. Той ще бъде с нас.

— Ще го накараш да се подпише насила?

— Смятам, че можем да разчитаме, че американските войски ще слязат на брега утре вечер… веднага след митинга. Така ще постигнем две веща. Появата им ще придаде смелост на привържениците ни и ще уплаши до смърт монархистите. Завземаме правителственото здание, изхвърляме кралицата и във вторник сутрин Михей Хейл ще трябва да се присъедини към нас.

— Сигурен ли си в това? — попита един от разтреперилите се Хейл.

— Почвам веднага да съставям текста на прокламацията — отговори Уип — която той ще подпише. Искам Дейвид Хейл и Михей Уипъл да ми помогнат.

Революцията, която отхвърли монархията на Хаваите и предаде управлението в ръцете на захарните плантатори, беше вече в ход. В двореца си несговорчивата кралица изтръпна, когато видя как американските войски маршируват по брега, за да нахлуят в нейна територия. Тя беше готова да се бие срещу тях, тъй като знаеше, че това е грубо извращение на обичайните отношения между две суверенни нации. Но захарните плантатори бързо обезвредиха преданите й войски и кралицата остана беззащитна — една упорита, отживяла времето си жена, на петдесет и пет години, царствена на външен вид, ала напълно несъзнаваща, че изтичащото вече деветнадесето столетие ще отнесе със себе си схващанията за управление, към които тя се придържаше. Все пак, в последните мигове на своето владичество.

След като войската й бе разпръсната, без да бъде даден нито един изстрел, бе сформиран взвод от доброволци, останали й верни. Те се появиха по улиците на Хонолулу и тръгнаха да защитават своята кралица. В редиците им се поклащаше старият канака, събирачът на мейл Кимо. Той носеше мускет, който бе грабнал от ръцете на някакъв човек в залата за пуул, и бе привързал около кръста униформата си, състояща се от чифт висящи панталони, с парче червено въже. Косата му не бе ресана от няколко дни, не беше се и бръснал и беше бос. Но подобно на другарите си показваше съвсем недвусмислено, че е готов да умре за кралицата. Лъскавите американски войници с нови пушки гледаха удивени как доброволците маршируват към тях, за да се хвърлят в бой. Един смел офицер в бяло изтича невъоръжен при водача на нередовната войска и каза:

— Няма защо да се бием. Кралицата абдикира.

— Какво е направила? — не разбра предводителят на верните й привърженици.

— Абдикира — повтори младият американец. После извика: — Някой тук говори ли хавайски?

Приближи се един хаол зяпач.

— Какво искаш, генерале? — попита той.

— Кажи на тези хора, че няма да има война. Кралицата абдикира.

— Разбира се — съгласи се хаолът. Обърна се към Кимо и неговите мъже и рече:

— Ей, канака! Лилиуокалани пау. Отишла вкъщи. Вие също пау. Вървете вкъщи.

И, що се касае до действителните боеве, по този начин революцията свърши. Кимо се заклати обратно с неизползвания мускет към залата за пуул и изслуша подигравките на приятелите си. После, в силно объркано състояние на духа, тъй като знаеше, че е участвал в гибелта на един свят, който бе обичал — с конете, пристъпващи важно със златни пискюли, с кралската гвардия, маршируваща в лъскави униформи, и кралицата отпред, седнала в позлатена карета — той тръгна бавно по Беретания стрийт и към долината Нууану и стигна до малката къща, където живееше със съпругата си Апикела и своето китайско семейство. Отиде направо в леглото и остана там, без да проговори или да се засмее, докато накрая издъхна.

Временното правителство начело с Михей Хейл като негов фиктивен ръководител и захарните плантатори, стоящи на заден план, помете предложените от кралица Лилиуокалани анахронизми, присъщи за XVII век. Всяко действие на енергичното ново управление бе насочено към една ясна цел: обединяване с Америка. Дейвид Хейл и Михей Уипъл бяха пратени във Вашингтон, за да ускорят прокарването в Сената на Договор за анексиране, преди склонният на подобно действие президент Харисън и неговите републиканци да напуснат кабинета на 4 март.

Знаеше се, че новоизбраният президент Гроувър Кливланд е против това, което ставаше на Хаваите. Скоро към Хонолулу се понесоха неистови призиви за морална подкрепа, тъй като пълномощниците по сключването на договора Хейл и Уипъл докладваха: „Налице е подчертано противопоставяне на начина, по който е проведена революцията. Не може ли Михей Хейл да направи едно силно изявление, като се надяваме, че неговата безупречна репутация и авторитет ще му помогнат. Иначе сме загубени“. Именно при такива обстоятелства Михей Хейл се оттегли през февруари 1893-та в кабинета си на Кинг стрийт и написа следното за едно нюйоркско списание: „Като наблюдава тези острови, всеки здравомислещ човек трябва да признае, че те се нуждаят от надзора на Съединените американски щати. Местните жители са в голямата си част неграмотни, отдадени са на идолопоклонничество и на суетната показност на монархията и са напълно непригодни да управляват“. С тези сурови, но справедливи думи навлезлият в седемдесет и първата си година син на мисионер обобщаваше постигнатото от неговата група; но тъй като бе искрен патриот и човек, който обичаше Хаваите най-много от всичко на света, той не си даваше сметка какво казва. Нещо повече, Михей Хейл изтъкна една голяма истина, която другите, както в Хаваите, така и в Америка, пропускаха: „Хаваите не могат да останат така безполезни и от никого нежелани посред Тихия океан. Островите като че ли са разположени най-близо до Америка, но също така не са далеч и от Канада и се намират на пътя, свързващ тази велика земя с Австралия и Нова Зеландия. Има пълни основания Хаваите да станат канадски. Освен това те са близо до азиатската част на Русия и може би само по една историческа случайност не принадлежат на тази могъща сила. А на всеки, който е плавал от Хонолулу до Йокохама или Шанхай, му е ясно, че островите лежат опасно близо до Япония и Китай. В течение на повече от половин век вярвах, че тяхната съдба е свързана с Америка, но се оказва, че тя не е неизбежна, както смятах. Ако в този критичен исторически момент бъде възпрепятствано осъществяването на нашата логична участ, ще възтържествува друга, нелогична, и Хаваите, бисерът на Пасифика, ще принадлежат на Канада, Русия или Япония. Именно за да предотвратим подобна катастрофа, ние молим Съединените щати да ни приемат“. Тази по-късно широко разпространена статия бе взета от имението на Кинг стрийт от Дивия Уип Хоксуърт и отнесена на един от неговите кораби, чакащи в пристанището. Но когато я подаде на племенника си, старият Михей Хейл бе отново ужасен, че трябва да използва такъв агент — слуга на злото, за да постигне една толкова добра цел.

Молбата на Михей нямаше очаквания ефект, тъй като захарните интереси на Луизиана и Колорадо не позволиха на безпомощния Сенат от февруари 1893-та да прокара набързо Договора за анексиране. Пет дни след като пое президентския пост, Гроувър Кливланд отхвърли неумолимо договора и порица онези, които се бяха опитвали да го пробутат на американското общество. До Хаваите стигнаха печални новини. Държавният секретар писа: „Съединените щати няма да приемат хавайските острови при условията, при които бяха предложени. Това би снижило националния ни стандарт, само и само да бъде подкрепено егоистичното и непочтено начинание на група авантюристи. Аз съм против тези острови да бъдат присъединени към нас със сила или измама, защото съществува такова понятие като международен морал“.

Президентът Кливланд бе на подобно мнение и изпрати лично в Хонолулу един следовател, който да проучи каква е била ролята на Америка по време на мръсната революция. По каприз на историята се оказа, че следователят е демократ от Джорджия и произлиза от семейство, притежавало някога роби. Когато до Хонолулу достигнаха предварителните сведения за неговата мисия, Комитетът на деветимата бе загрижен, че той може да докладва против тях. Но когато бе разкрит робовладелческият му произход, те въздъхнаха, видимо успокоени.

— Като добър южняк ще разбере проблемите ни — каза Джон Джандърс на съзаклятниците и те се съгласиха.

— Можем да се окажем в голяма беда — прецени обаче Дивия Уип, след като бе обсъдил по-старателно въпроса. — Понеже идва от Джорджия, вероятно следователят на Кливланд презира негрите.

— Разбира се — кимна Джандърс. — Хавайците ще му станат веднага ясни.

— Съмнявам се — възрази предпазливо Уип. — Да приемем, че мрази негрите. Като разумен човек той ще се постарае да компенсира това, като докаже, че не изпитва неприязън към други хора с тъмен цвят на кожата.

— Че защо ще го прави? — зачуди се Джандърс.

— Не ме питай защо! — отвърна Уип. — Само наблюдавай.

И когато пристигна, следователят постъпи точно така, както бе предсказал Уип. Тъй като мразеше негрите в собствената си страна, той трябваше да хареса хавайците от островите. Това беше тотално принуждение, което позволяваше на него, човека от Джорджия, да вникне в същността на революцията по-добре от който и да било американец по онова време. Той беседва принципно с хавайците, беше смаян от възможността да говори лично с една кралица, стана ревностен роялист и пренебрегна доказателствата, предоставени му от белите. Докладът му до президента Кливланд съдържаше съкрушително порицание на деянията на захарните плантатори; те бяха, установи той, заговорничили с американския министър да отхвърлят едно законно назначено правителство; бяха работили в съюз с капитана на един американски кораб; бяха детронирали кралицата против волята на хавайския народ; бяха извършили всичко това за лична изгода. Неговото мнение бе, че кралица Лилиуокалани, една жена с много добродетели, трябва да бъде възстановена на трона си.

Докладът му предизвика такава буря във Вашингтон, че Дейвид Хейл и Михей Уипъл разбраха: не остава никаква надежда Съединените щати да бъдат накарани да приемат Хаваите. Те се върнаха в Хонолулу със следната мрачна прогноза:

— Докато Гроувър Кливланд е президент, ние никога няма да станем част от Америка. Държавният му секретар вече пита настойчиво: „Не трябва ли голямата неправда, сторена спрямо една слаба държава чрез злоупотреба с авторитета на Съединените щати, да бъде поправена чрез възстановяване на законното управление?“. Дори се говори кралицата да бъде върната на трона й с помощта на американското оръжие.

— Какво ще стане с нас? — разтревожиха се членовете на комитета.

— Тъй като вие сте американски поданици — обясни един консулски служител — ще бъдете арестувани, отведени във Вашингтон и изправени пред съд за заговор за събаряне на управлението в приятелска държава.

— О, не! — завъзразяваха съзаклятниците. — Ние сме хавайски поданици. Граждани сме на тази страна.

Септември и октомври на 1893-та бяха нелеки месеци в Хаваите и групата на Дивия Уип едва удържаше властта. Всеки пристигащ кораб донасяше зловещи новини от Вашингтон, където симпатиите бяха минали на страната на кралица Лилиуокалани и всички признаваха, че тя трябва да бъде скоро възстановена на трона; но точно преди това да стане факт, вироглавата владетелка извърши нещо толкова ужасяващо за американците, че злепостави завинаги монархията. Онова, което Дивия Уип не можа да постигне, му го поднесе наготово кралицата.

В края на годината президентът Кливланд изпрати втори следовател да определи конкретните условия, при които Лилиуокалани да бъде върната на трона, защото, както изтъкна Кливланд, Америка никога не е искала да се облагодетелства от нещастието на съседите си. Новият пратеник хвърли Комитета на деветимата в отчаяние със съобщението, че вече анексирането на Хаваите от Америка дори не се обсъжда, и започна официални разговори с кралицата относно стъпките, които тя би желала Америка да предприеме, за да й бъде върната короната.

Не се явиха никакви трудности и следователят се усмихна, когато кралицата изтъкна:

— Едно от най-често отправяните към нас обвинения, сър, е, че ние сме малко кралство, което обича твърде много лукса и разкоша. В това отношение признавам, че сме виновни, защото откакто нашите крале избраха за първи път като свои съветници хора от групата на мисионерите, ние установихме, че няма други хора на земята, които да са привързани повече към пищното облекло, конете с натруфени покривала, лъскавите униформи и медалите от мъжете, обличали се дълго време в новоанглийско домашно платно. Имам четири картини, изобразяващи различни тържествени ритуали. На тях можете да видите хора, отрупани със злато и медали. Те не са хавайци. Това са американци. Те пожелаха кралско великолепие и ние им угодихме.

— Като говорим за американците — попита следователят — какъв вид амнистия ще обявите за революционерите?

— Амнистия ли? — възкликна кралица Лилиуокалани, наклонявайки голямата си и изразителна глава към американеца. — Не ви разбирам.

— Амнистия — заобяснява снизходително следователят — това е…

— Знам какво означава думата — прекъсна го Лилиуокалани. — Но какво означава тя при тези обстоятелства?

— Хаваите преживяха злополучни неприятности. Те обаче свършиха. Вие сте възстановена на трона и президентът Кливланд предполага, че ще издадете указ за обща амнистия. Обикновено така се постъпва.

— Амнистия?! — повтори невярващо властната кралица.

— Щом няма да обявите амнистия, какво друго имате предвид?

— Обезглавяване, разбира се — отвърна кралицата.

— Какво е това?

— Бунтовниците ще трябва да бъдат обезглавени. Такъв е обичаят на островите. Всеки, който извърши злостно деяние против трона, се обезглавява.

Американският следовател ахна, после преглътна с мъка.

— Ваше превъзходителство — каза той — осъзнавате ли, че в случая са въвлечени над шейсет американски граждани?

— Не знам точния брой на предателите и не ги смятам за американци. Те винаги са твърдели, че са хавайци, и ще бъдат обезглавени.

— И шейсетимата? — не вярваше на ушите си следователят.

— Защо не? — отвърна Лилиуокалани.

— Мисля, че е най-добре да докладвам това на президента Кливланд — каза сподавено изпотеният следовател и се извини, че трябва да напусне височайшата особа.

Същата вечер той написа следното: „Съществуват обстоятелства, които може би не сме преценили както трябва“. Повече разговори относно възстановяването на монархията не последваха.

Така в края на 1893-та стана очевидно, че Съединените щати нито ще приемат Хаваите поради опетнената репутация на хората, оглавили революцията, нито ще възстановят монархията, заплашила да обезглави повече от шестдесет американски граждани. Островите продължаваха да бъдат ничии година след година, като кораб без котва. Постепенно хавайците намразиха хаолите, отнели им по нечестен начин монархията, а хаолите презираха малодушните американски сенатори, отказващи да поемат отговорността и да присъединят островите. Захарните плантатори търпяха загуби и изглеждаше като че ли Колорадо и Луизиана ще успеят да прекратят завинаги вноса на хавайска захар на континента. Огромните параходи на „Хоксуърт и Хейл“ превозваха по-малко товари, а британците и японците почнаха да се чудят какво да направят от благоприличие по отношение на този кораб, лутащ се без компас из опасния Тихи океан. В отчаянието си захарните плантатори предложиха договор, който би им позволил да продават натрупващата се захар на дребно на Австралия, и се появиха прогнози, че скоро Хаваите ще трябва да се присъединят към Британската империя.

В този критичен момент Михей Хейл спаси Хаваите и той бе добре подготвен за подобна роля. Преди години неговият баща мисионер го бе държал затворен в една опасана със стени градина в Лахайна, където Михей не се бе занимавал с нищо друго, освен с вникване в историята, Библията и неумолимото чувство за висока нравственост на баща си. В частност той бе чиракувал в две области, които сега му дадоха духовни сили за създаването на нов начин на управление: Михей бе наблюдавал как баща му превежда книгата на Йезекиил и суровите думи на този неотстъпчив пророк бяха живи в паметта му; освен това бе слушал дребния си сакат баща да обяснява как Джон Калвин и Теодор Без са управлявали Женева според Божията воля.

Първото нещо, което Михей Хейл направи, бе да лиши Дивия Уип Хоксуърт от каквато и да било връзка с управлението. После настоя за морални закони и финансова отговорност. Но най-вече, като истински мисионер, той почна да пише. За вестниците подготви обосновка на своето управление. На списанията обясни защо хавайската революция, която не бе желал и благословил, прилича на бунтовете, възкачили Уилям и Мери на английския трон. Пишеше обширно на републиканските сенатори, като им подсигуряваше средства за борба, които да използват срещу демократите, а на отдавна забравените си приятели из цяла Америка изпрати вдъхновени писма, умолявайки ги да приемат Хаваите. Живееше само за това да направи неговите острови част от Съединените щати и писалката му, поскърцваща в тихите часове след полунощ, бе единственото истинско оръжие, останало на островитяните.

Управлението, основано от Михей, не беше либерално.

— Вашата задача е да изградите християнска държава — наставляваше той богаташите, събрали се, за да изготвят проект за нова конституция — в която до управлението ще бъдат допускани само хора с чувство за отговорност, добро име и солидно материално положение.

Бяха установени ясни критерии по отношение на изискванията към имущественото състояние на държавните служители и на онези, които ще ги избират. Никой не можеше да стане член на сената, ако не притежаваше неипотекирана собственост в размер на три хиляди долара или ако нямаше годишен доход от хиляда и двеста долара. За да гласува за сенатор, човек би трябвало да разполага със собственост в размер на три хиляди долара или годишен доход от шестстотин долара.

— В други части на света необразованите работници имат право да пуснат гневния си глас срещу висшестоящите — обясни Михей — но не и в Хаваите.

Винаги когато беше възможно, се даваха предимства на собствениците на плантации, тъй като на тях се крепеше благосъстоянието на островите.

В едно Михей беше непреклонен: представителите на източните народи не бива да се допускат по никакъв начин до гласуване или до участие в управлението.

— Те бяха доведени на тези острови, за да работят на тръстиковите полета, като се предполагаше, че ще се върнат у дома, щом им изтекат договорите. Никой нямаше предвид да остават тук и ако те го правят, това не означава, че за тях има място в обществения ни живот.

Ето защо по предложение на Михей за получаване на избирателно право бе заложено допълнително условие, състоящо се в издържането на хитро съставени тестове за грамотност, които никой китаец или японец не би могъл да преодолее, дори да бе богат и гражданин на Хаваите.

В много отношения принципите на управление на Михей бяха твърде либерални за захарните плантатори, привели ги в сила. Сред мисионерската група имаше много представители на семействата Хейл, Уипъл и Хюлет, които се противопоставиха на радикалния му либерализъм, докато родовете Джандърс и Хоксуърт го смятаха за луд заради френските му републикански възгледи. Защото, с изключение на това, че гласоподавателите бяха ограничавани според благосъстоянието им, във всичко останало Михей бе снизходителен и справедлив. Настоя за гледане на делата в присъствието на съдебни заседатели, за правото затворникът да бъде довеждан пред съда, за свобода на религиите и всички придатъци на англосаксонската демокрация. Но когато бе попитан по време на финалния етап от приемането на конституцията „Какво управление изграждате?“ — той бързо отговори:

— Такова, което ще осигури благоприличие, докато Съединените щати ни приемат.

И никога не отстъпи от този велик основен принцип. Някой с по-дребна душа можеше да се изкуши от властта, която имаше, но не и непреклонният представител на Нова Англия. Не се удостои с медали, нито издигна претенциозни структури на властта около стегнатата си, облечена в бяло фигура. През петте години, последвали революцията от 1893-та, този ръкоположен пастор не пропусна нито един ден, през който да не коленичи и да не се помоли: „Всемогъщи Боже, доведи започнатото до плодотворен край. Направи ни част от Америка“.

Подготовката като калвинист му помагаше да посрещне много кризисни моменти с непоклатимото убеждение, че е прав. И когато се налагаха неприятни решения, той бе готов да ги вземе. През 1895-а избухна въоръжена революция срещу неговото управление, която той потуши, без да трепне, а после арестува кралица Лилиуокалани за предполагаемото й съучастие в нея. Когато по-мекушавите го посъветваха да внимава с отношението си към своенравната кралица, Михей заяви:

— Тя ще бъде обвинена и съдена за измяна към републиката.

И остана непоклатим, когато предан на захарните плантатори съдебен състав я призна за виновна. Разбира се, на всеки друг съд би се наложило да вземе същото решение, защото бе съвсем естествено кралицата, отказваща да признае узурпаторите от Америка, отнели й трона, да работи срещу тях. И макар по въпроса да постъпваха противоречиви сведения, тя може би също така бе подтикнала последователите си към открит бунт. Новата нация нямаше друг изход, освен да я съди за измяна, и след като захарните плантатори постановиха, че е виновна, задължението да я прати в затвора принадлежеше на Михей.

Властната, твърдоглава жена бе затворена в една стая на горния етаж на двореца и макар лишаването й от свобода да се контролираше строго, то не бе физически неприятно. Не след дълго поддръжниците й почнаха да разпространяват най-въздействащия държавен документ, създаван някога от който и да е суверен на тези острови. Това беше песен, довършена от Лилиуокалани в затвора. И въпреки че тя я бе композирала преди няколко години, песента бе останала почти незабелязана. Сега обаче нейният вопъл „Алоха Ое“ завладя острова и света: „Леко се носи над скалата дъждовен облак, роден за миг от западния ветрец“.

— Докато беше на свобода — отбеляза един от мисионерите — кралица Лилиуокалани не направи нищо за своя народ. Но сега, в затвора, тя дава израз на онова, което става в душата му.

— Да я освободим — рече Михей Хейл, като чу песента.

Тя замина за Вашингтон и оттам поде яростна борба срещу него.

След като революцията приключи и се стабилизира новото управление, за кратък период от време изглеждаше, че президентът Кливланд и демократите ще приемат Хаваите. Вестниците от континента почнаха да пишат: „Високият морал на Михей Хейл помогна много да се поправят злините, извършени от по-младите американци в хода на революцията“. Най-сетне Михей съобщи на кабинета:

— Вече се провижда надежда.

И тогава на първите страници на американските вестници се появи името на Дивия Уип Хоксуърт. „Този буен младеж ни напомни ужасния начин, по който хора като него откраднаха Хаваите от кралица Лилиуокалани“ — пишеха журналистите. И надеждата за анексиране се изпари.

Неприятностите започнаха по време на тридневна оргия в един китайски публичен дом в Иуилеи. Уип бе дошъл тук с каретата си, за да види една испанка, току-що доведена от кораб, пристигнал от Валпараисо. Той се забавляваше добре, когато се появи моряк от кораба с претенцията, че момичето е негово, защото го е купил. Последва ужасна бъркотия, по време на която морякът отнесе як бой и ритници в лицето. Когато се посъвзе, той се върна в публичния дом с двама приятели, въоръжени с ножове. Те връхлетяха и взеха да режат парчета от лицето на Уип, но момичето от Валпараисо застана на негова страна и запрати един стол срещу водача им. Той, чувстващ се все още не съвсем добре подир побоя, нанесен му от Уип, падна в безсъзнание, след което Уип го рита в главата с такава ярост, че човекът едва не умря.

Разбира се, Дивия Уип не бе арестуван, и то не само защото случката бе станала в Иуилеи, който бе малко или повече извън контрола на полицията, а и защото имаше много свидетели на факта, че срещу него се бяха нахвърлили трима мъже с ножове. На лицето му бяха зейнали два белега, доказващи, че те са го нарязали, преди той да се разправи с тях. Всичко можеше да се размине само с кратко съобщение в местния вестник, ако раненият моряк не бе упорит човек. Скоро след като бе изписан от болницата, той си купи пистолет, причака Уип в един бар на Хоутел стрийт и го простреля в лявото рамо.

Именно новината за този изстрел стигна до Америка и разруши в голяма степен постигнатото от Михей Хейл. Но що се касае до Хаваите, най-лошото тепърва предстоеше. В разгара на скандала Дивия Уип се ожени. Това бе почти непоносимо, тъй като момичето, което взе — с лява ръка в превръзка, окачена на врата му — бе Мей Форбс. Тя беше двадесетгодишна, обаятелна, с дълга черна коса, идеална кожа и излъчваше чистота и чар. Имаше мек, гърлен глас и бе известна с безупречната си репутация, защото нейният баща, осъзнаващ красотата й, я бе обградил с изключителни грижи. По принцип този брак би трябвало да бъде посрещнат с широко одобрение най-вече защото бе по любов и съществуваше надежда Мей да опитоми сприхавия Хоксуърт.

Но женитбата им бе толкова обидна за Хаваите, че тя затъмни всичко, сторено преди от Дивия Уип, тъй като Мей Форбс имаше доста интересен произход. Баба й бе от едно от незначителните семейства на алии от Мауи, а дядо й — Джоузеф Форбс, бе енергичен и кадърен англичанин от Бристол, качил се на кораб, заминаващ от Големия остров, за да позабогатее, като добива захар. По-късно се оженил за любимата си от Мауи — чудесна хавайка, и им се родила палава дъщеря, която била упорита и обичала да прави каквото си науми. На деветнадесет години се омъжила за китайски земеделец на име Чин. Така че нейната дъщеря, известна под името Мей Форбс, се казваше всъщност Чин Лан Цин — Идеалното Цвете Чин. Бракът й с Уипъл Хоксуърт бе първият пример на женитба на представител (отчасти) на източните народи в едно от влиятелните семейства на островите. Това беше ужасяващо предвкусване на бъдещето и Дивия Уип бе отритнат от обществото.

И въпреки че поведението му бе навредило на Хаваите, може би щеше да му бъде разрешено да остане на островите, ако не беше влязъл в шумна разпра на обществено място с едно от момчетата Хюлет. Това се случи, когато Уип установи, че някои от Комитета на деветимата са променили отношението си към революцията и сега проповядват против обединяването с Америка.

— Беше изтъкнато, че веднага щом тук влязат в сила американските закони, договорите ни за принудителен труд ще станат невалидни и няма да можем да внасяме повече японци.

— Какво лошо виждаш в това? — попита презрително Уип.

— Но как ще отглеждаме тръстика без работа на акорд?

— Честно казано, като оставим настрана емоциите — каква полза всъщност имаш от подобно нещо?

— Ами работниците трябва да се трудят там, където кажем ние, при фиксирано заплащане, и ако не го правят, можем да разчитаме, че нашите съдии ще ги заставят.

— По дяволите! — изсмя се Уип. — Не четете ли вестници? Разбира се, че трудовите ни закони ще бъдат отменени от Америка.

— Тогава не искаме да се присъединяваме към нея — рече едно от момчетата Хюлет.

— Какво предлагаш? — попита любезно Уип.

— Да се обединим с Англия. Тя разрешава работата на акорд. Или да останем самостоятелни.

Уип бе поразен. Революцията му се изплъзваше. Първо Кливланд й попречи, а сега съзаклятниците говореха за съюз с Англия.

— Слушайте — почна предпазливо той — нямате нужда от старите споразумения за работа на акорд. През последните единайсет години не съм вкарал в съда нито един от моите хора. Ако искат да напуснат — чудесно. Давам им хубава храна, предлагам им честна сделка, малко смях и те произвеждат за мен повече захар, отколкото за всички вас, взети заедно. Повярвайте ми, това е моделът на бъдещето.

Един от семейство Хюлет се почувства засегнат от подобна перспектива.

— Има още нещо, което правиш за хората си, Уип — добави той, без да мисли.

— И какво е то?

— Спиш с жените им.

Подобно на вулкан, канещ се да създаде нов остров, Дивия Уип се надигна от стола, хвърли се към представителите на рода Хюлет и този, който го беше обидил, щеше да пострада сериозно, ако останалите членове на комитета не го бяха възпрели.

Същата вечер Михей Хейл повика Уип в кабинета си на Кинг стрийт.

— Трябва да напуснеш островите, Уипъл.

— Но революцията загива! — възрази Уип.

— Така става винаги — отвърна Михей.

— Тези копелета говорят за присъединяване към Англия или да сме запазели самостоятелност. Само и само да спечелят малко повече долари от работата на акорд.

— Не това е въпросът, Уипъл. Ти замърсяваш новата нация и трябва да си отидеш за доброто на всички.

— Но аз съм твърдо решен да се боря с подобна вредна идея да се предадем. Няма да позволя тази революция…

— Махни се от островите! — извика Михей. — Опитвам се да спася Хаваите, но не мога да го направя, защото ми пречиш. Ти си зло, един корумпиран хулиган и в тази страна няма място за теб! Замини!

Възрастният човек изблъска Уипъл вън от кабинета си. През последвалите важни години Дивия Уип пътуваше по света с китайско-хавайската си съпруга, като двата белега на лицето му подчертаваха нейната кристална красота, и наблюдаваше отдалеч събитията у дома. Беше в Рио, когато пристигна вестта за избирането на Маккинли за президент, и той се откъсна от работата си, за да каже на Чин-чин, както наричаше съпругата си:

— До две години островите ще се присъединят към Америка. Слава на Бога, че всичко свърши.

— Ще се върнем ли за празненствата? — попита Чин-чин.

— Не — намръщи се Уип. — Това е представление на вуйчо Михей. Аз само го накарах да започне.

Повече не спомена нито дума за анексирането, тъй като беше по следите на нещо, което щеше да има почти същото дълбоко отражение върху Хаваите, както присъединяването им към Съединените щати. Една сутрин се втурна в стаята на съпругата си в хотела в Рио де Жанейро, като викаше:

— Чин-чин! Искам да опиташ нещо!

— Какво правиш? — разсмя се тя, тъй като още не бе станала от леглото, а той държеше малък поднос с една чиния, нож и вилица.

— Нося ти едно от най-вкусните неща, които са били откривани някога. Сложи кърпа под брадичката си.

Хвърли й една от ризите си и върза ръкавите около хубавата й смугла шия. После извади от хартиен плик огромен, златист ананас с форма на бъчвичка.

— Виждала ли си по-съвършен плод от този? — попита я, като го държеше нависоко за бодливите листа.

— Много е голям за ананас — отбеляза Чин-чин. — Къде го намери?

— Тежи близо три килограма. Казаха ми, че ги доставят редовно с кораби от Френска Гвиана. Наричат ги кайени и само почакай да опиташ.

Дивия Уип отдели твърдата външна кора и люспите с големия остър нож. Скоро стаята се изпълни с изключително съблазнителен аромат и от върха на ножа почна да се стича златист сок, изцапвайки покривката на масата.

— Внимавай, Уип! — предупреди го съпругата му. — Капе!

— Точно затова мирише толкова хубаво — обясни той.

Разполови ананаса, после отряза идеален кръг от тежкия златист ароматичен плод. Постави го на чинията, подаде на Чин-чин вилицата и я прикани да опита.

— Божествен е! — извика тя, щом леко киселият сок потече по брадичката й. — Къде казваш, че растат?

— На север.

— Трябва да засадим от тези дървета на Хаваите — предложи тя.

— Така смятам и аз — отвърна той.

Когато Михей Хейл наближи седемдесет и шестата си година и бе по-уморен, отколкото смееше да признае, до Хонолулу стигна вест, че Камарата на представителите във Вашингтон най-сетне е утвърдила анексирането, като двеста и девет са гласували „за“ и деветдесет и един — „против“. Същата вечер започна бдението на Михей.

— Трябва да почакаме да минат още две седмици и тогава ще узнаем какво ще прави Сенатът — рече той на съпругата си Малама по време на вечеря.

— Сигурен ли си в благополучния завършек? — попита грациозната му хавайска съпруга.

— Ако молбата към един отзивчив Бог дава резултат, то мога да съм сигурен.

Семейство Хейл се хранеше на светлината на свещи и двамата седяха един срещу друг, така че и най-беглата реакция не оставаше незабелязана. Малама, навлязла в шестдесет и петата си година, изглеждаше по-скоро внушителна, отколкото подвижна. Не беше наедряла много, подобно на повечето от хавайските й сестри, и сребристата й коса бе осветена от бледите пламъци. Бе запазила навика да накланя насмешливо глава, когато някоя мисъл я забавляваше.

— Добре е за Хаваите да се предадат във властта на Америка — рече кротко тя — Ние сме бедна група острови без сила и през последните петдесет години можеше да ни грабне всеки, който пожелаеше. По-добре е да стане така.

Михей, успокоил се за момент, след като бе чул добрата новина от Конгреса, довери на вярната си спътница:

— Знаеш ли, Малама, колко съжалявам, че се наложи точно твоят съпруг да извърши всичко това, което стана през последните пет години.

— Все някой трябваше да го направи — каза тя на изправения суров мисионер.

— От всички хавайци ти разбираш най-добре нещата — рече той. — Но то е и обяснимо. Ти си дъщеря на Ноелани и внучка на Малама.

При споменаването на тези две изтъкнати имена Михей усети как в очите му напират сълзи. Искаше му се да зарови лице в ръцете си, ала Малама ги забеляза. Ако беше седнала до съпруга си, тя щеше да го успокои по хавайски. Но в тази важна нощ те не бяха един до друг и затова споделяха само мислите, но не и обичта си.

— Щеше да е далеч по-добре, ако ти беше кралица, а не Лилиуокалани — каза той. — Ти би разбрала всичко, не и тя.

— Не е така — възрази бавно Малама. — Стана по-добре, че кралица бе тази твърдоглава, енергична хавайка. Нека светът ни види, когато загиваме, такива, каквито сме.

— Загивате? — повтори изненадан Михей.

— Да, загиваме — изрече Малама с едва доловима твърдост. — Скоро островите ще бъдат част от Изтока и на тях няма да има място за хавайците.

Думите на съпругата му бяха странни.

— Но ние се погрижихме да заложим в конституцията гаранции срещу нашествието на японци — подчерта Михей.

— Това е само на хартия, Михей — изтъкна тя. — На нас, хавайците, ни е ясно, че ни избутват от кануто.

— Вие ще бъдете защитени! — извика той.

— И преди имахме конституция, която трябваше да ни защитава — рече Малама — но тя не попречи на захарните разбойници да откраднат земите ни… а после и собствената ни страна.

— Малама! — ахна Михей. — Нима се убедена, че тази революция бе водена единствено от користолюбие? Нима отказваш да видиш силите на американската демокрация в действие тук?

— Това, което виждам, е, че когато полята ни бяха безплодни, никой не ни желаеше. Но след като се превърнаха в богати източници на захар, всички ни поискаха. Какъв друг извод мога да направя?

Михей бе разстроен от насоката, която вземаше разговорът, затова се върна към миналото.

— Спомняш ли си, когато те срещнах за първи път в Сан Франсиско? И още тогава, преди да бях видял дори едно захарно поле, казах: „Хаваите трябва да станат част от Съединените щати“. Мислех така по причини от морално естество и моите подбуди не са се променили.

— Твоите да, не и на другите. И накрая се остави от милостивост да бъдеш използван от банда разбойници.

— О, не, Малама! Както излезе, аз бях този, който ги използва. Хаваите ще бъдат анексирани, и то по моите условия.

— Те бяха откраднати с измама — произнесе хладно Малама. — Ние, бедните великодушни хавайци, бяхме заблуждавани, лъгани, унижавани публично и нашата нация ни бе отнета с измама.

— Не е вярно! — възрази Михей, стана и заобиколи масата, за да бъде по-близо до съпругата си.

— Бих предпочела да не ме докосваш сега, Михей — каза тя, но не рязко. — Какво мислиш, че изпитвах, когато се срещах с хавайските си приятели и те ме питаха: „Как можа Михей Хейл да напише подобни неща за нас?“.

— Какви неща? — извика Михей, връщайки се тъжно на стола си. — Никога не съм писал каквото и да е за вас.

За негова изненада Малама извади от джоба си изрезка от една от големите му статии, която бе запазила в огорчението си за момент като този, и зачете с болка:

— „Местните жители са в голямата си част неграмотни, отдадени на идолопоклонничество и на суетната показност на монархията, и са напълно непригодни да управляват.“ Какви лоши думи.

— Но това не се отнасяше за вас — запротестира той. — Написах го, за да направя тези острови част от Америка.

— То се отнасяше за хавайците — рече тихо Малама.

Михей, облечен с бял костюм, остана загледан в покривката на масата, донесена преди години от Китай. Бе удивен от становището на съпругата си по въпроса и мислеше за няколко възможни обяснения на алтернативите, пред които е бил изправен. Но когато се взря в сериозното й обвиняващо лице, разбра, че никое от тях няма да свърши работа. Затова каза:

— Съжалявам, че съм те обидил, Малама.

— Съжалявам, Михей, ако съм засегнала неприятна тема във вечерта на твоето тържество — отвърна тя. — Но не бива да се заблуждаваме. Хаваите бяха откраднати. Техните свободи бяха похитени.

Дъщерята на алии се изправи величаво, ритна шлейфа на роклята зад себе си и напусна трапезарията. Михей гледаше тъжен как тя си отива, после отпусна глава върху масата за няколко минути, след което стана и отиде в кабинета си, където състави дълго и прочувствено писмо с указания за представителите си във Вашингтон. „Трябва да се срещате с всеки сенатор поне веднъж дневно — пишеше им той. — Кажете им, че съдбата на Америка включва неоспоримо простирането на Божията милост и върху тези острови. Не можем да бавим присъединяването още дълго, тъй като Япония и Англия прибягват към неприятни ходове и протакането би могло да се окаже гибелно. Умолявайте ги. Не чакайте подходящ момент, за да бъде изтъкнат който и да е довод, а ако сенаторите от Луизиана и Колорадо използват мръсни прийоми, отвръщайте със същото. Трябва да направим островите американски по време на тази сесия. Оставям съдбата на Хаваите във ваши ръце.“

През дните, които последваха, Михей и Малама Хейл се избягваха взаимно. И тъй като положението в Сената изглеждаше все по-добро, с всяко обнадеждаващо писмо от Вашингтон разстоянието между американския мисионер и хавайската алии ставаше все по-голямо, като му беше показано хиляди пъти колко тъжно е да се унищожи една независима държава. Беше правилно Хаваите да станат американски. Това беше неизбежно и той бе все по-горд от ролята си за постигането на тази благодат; но то също така беше трагично и през тези последни дни трагедията доминираше над радостта.

На 6 юли 1898 година американският Сенат най-сетне прие Хаваите с четиридесет и двама гласували „за“ и двадесет и един „против“. В галерията на Сената Дейвид Хейл, личен пратеник на Михей в Конгреса, плачеше, а неговият помощник Михей Уипъл каза:

— Това е началото на величието на Америка в световната политика.

Седмица по-късно, на 13 юли, новината стигна до Хонолулу и един развълнуван моряк гръмна веднъж с пистолета си. Нервите на всички бяха опънати докрай и някои помислиха, че това може да е началото на контрареволюция. Но скоро наелектризиращата дума обходи града, хората наизлязоха по улиците и почнаха да се прегръщат. Беше див, пълен с радост ден, през който се вдигна шум до небесата. Но Дивия Уип Хоксуърт, намиращ се в джунглите на Френска Гвиана, чу новината чак след два месеца.

— Е — рече той на Чин-чин, когато я узна — най-сетне сме американци. Чувстваш ли се по-различна?

— Ти може и да си американец — отвърна Чин-чин — но аз си оставам китайка. Не мисля, че страната ти ще ме приеме някога.

На 12 август 1898 година с прокламация на президента Маккинли бе обявено присъединяването на Хаваите към Съединените щати. Но в кулминацията на това щастливо събитие настроението на островите бе повече като на погребение, отколкото като при рождение. През този ден не се виждаха никакви хавайци, те тайно скърбяха, но из улиците се разхождаха доста американци с тесни сака, кафяви бомбета и лачени обуща, окичени с безвкусни значки, изобразяващи Чичо Сам, встъпващ в брак с негърка (производителите от континента не можеха да си представят как изглежда една хавайка), и носещи следния надпис: „Това е денят на нашата сватба“.

От уважение към хавайците церемониите по случай паметния ден бяха кратки. Маршируваха войници, а от американски боен кораб слязоха моряци. В единадесет и четиридесет и пет на трибуната се появи групата видни хора, извършили революцията, водени от Михей Хейл. Щом зае мястото си, той огледа събралото се множество и видя американци, китайци, португалци и японци, но нито един хаваец. Когато някога впечатляващият оркестър засвири хавайския химн, от духовите инструменти излязоха жалки звуци, които не биха правили чест дори на начинаещи. Един по един ридаещите хавайски музиканти се отдалечиха с мъка, отказвайки да свирят погребален марш за своята нация. Химнът завърши с хлип и Михей зачете:

— С пълно упование в благородството, справедливостта и приятелството на американския народ…

За първи път бе мечтал за този миг, когато пресичаше прериите на Небраска през 1849-а. Сега, почти половин век по-късно, бе направил мечтата си действителност.

В този ден на трибуната имаше една хавайка — Малама Канакоа Хейл.

— Длъжна си — беше я умолявал Михей.

И като алии тя бе разбрала думите му. Облечена в царствено черно и алено, с шапка с цветя и ветрило от слонова кост, хавайката представляваше внушителна гледка, последен символ на победената си раса. Дори когато бойните кораби изстреляха салют от двадесет и един топовни изстрела и бе спуснато знамето, което бе обичала толкова много, тя има силата на духа да продължи да гледа право напред.

— Няма да позволя да ме видят да плача — прошепна сама на себе си.

Но щом свършиха церемониите, се случи нещо изключително срамно и за Малама то щеше да остане завинаги символ на непристойния начин, по който бе заличена нейната нация. Когато хавайското знаме падна долу, го грабна един американец и преди някой да успее да го спре, го отнесе до двореца, където с чифт дълги ножици разряза герба на ивици и почна да ги раздава като спомен за знаменателния ден.

Една от тях бе пъхната в ръката на Михей и той погледна надолу, за да види какво е това. Но очите му бяха толкова уморени от писане на писма от и в името на Хаваите, че му беше трудно да забележи какво държи и го вдигна прибързано високо нагоре. Тогава съзря части от осемте ивици, символизиращи Хавайските островите, и къс от поле и разбра какво позорно нещо е извършено с този горд флаг. Сви бързо плата в юмрук, да не би да го види съпругата му и да се почувства още по-обидена. Но докато натикваше късчето в джоба си, той чу зад себе си вик от болка, обърна се и видя Малама, най-сетне заставена да скрие лицето си от срам.

* * *

Когато XIX век бе към своя край, а островите свикнаха с мисълта, че са част от Съединените щати, постепенно за жителите в Хонолулу стана очевидно, че в лицето на семейство Кий Хаваите имат една от онези големи, сложни единици, предопределени единствено по силата на своята многобройност да играят важна роля в общността. Тази единица включваше старата госпожа Кий — известна на семейството просто като Лелята на Ю Чоу, сега петдесет и две годишна, прегърбена от изнурителната работа. Следваха нейните петима умни синове — Азия, Европа, Африка, Америка и Австралия, и петте им съпруги; едно плодовито семейство с общо тридесет и осем деца и обещанието да бъдат родени и други. Така, когато векът свърши, вече имаше четиридесет и девет представители на фамилията Кий, много от които наближаваха възрастта за женене. След две десетилетия те може би щяха да са повече от двеста.

За Нюк Цин, която продължаваше да продава боса из града ананаси и туршия от стебла на таро с двете кошници, висящи на бамбуковия й прът, и конусовидната плетена шапка, мяркаща се по уличките на Чайнатаун, умножаването на нейното потомство бе всъщност нещо приятно. И винаги когато по време на всекидневните си търговски обиколки стигнеше мястото, където Хоутел стрийт пресичаше в сърцето на Чайнатаун Маунакеа стрийт, в нея затрептяваше задоволство. Преди години бе преценила съвсем безпристрастно, че от петимата й синове, поделящи си света, Африка е най-кадърният. Беше му дадено образование и сега на тридесет и една годишна възраст той бе един от хората начело на китайската общност: Африка Кий, адвокатът. Така казваха знаците, изписани със златни букви. Но онова, което те премълчаваха, бе, че сградата, където се намираше кантората му, бе негова собственост и че няколко от магазините в Чайнатаун принадлежаха или нему, или на братята му.

Всъщност почти нямаше значение чия точно собственост са тези здания, защото, макар да изглеждаше, че доходоносният ресторант на Хоутел стрийт е на Азия Кий, той всъщност бе притежание на цялото семейство. Под напътствията на Нюк Цин петимата братя бяха сформирали сдружение, наричано на Хаваите хюи: „Кий имат хюи“, и именно тази неофициална корпорация, това велико хюи на семейство Кий контролираше много резултатно фамилните приходи. Ако хубавката съпруга на Австралия — момичето Чин, получеше от своето семейство малко наследство, то не ставаше собственост на Австралия или децата му. То отиваше в хюи, тъй като нямаше представител на семейство Кий, който би могъл да пресметне облагите, получени лично от него от сдружението. Дрехите му, образованието, образованието на синовете му, дома му, започването на делова дейност — за всичко това плащаше хюи. И дори да бе готов да дава всичко, което би заработил до края на живота си, той пак не би успял да погаси дълга си към хюи.

Никой не чувстваше по-силно това задължение от Африка. Именно благодарение на усилията на четиримата си братя той бе завършил правното си образование в Мичиган. Те се бяха лишавали, за да го издържат в университета, но никога не се оплакаха, тъй като бяха съгласни с Нюк Цин, че трябва да получи образование най-способният сред тях, за да помага после и да защитава всички. И Африка Кий правеше точно това. Понастоящем сдружението на Кий контролираше седем различни дейности и той водеше всяка една от тях по тясната пътека между консервативната предпазливост и радикалната безразсъдност. Финансираше новите начинания и даваше съвети кога да се ликвидира някое губещо. Избираше кой недвижим имот да се купи, кой ъгъл да се предостави под наем за магазин и в кой колеж на континента да се изпратят внуците на Кий. Беше главният мозък на една незначителна китайска империя, включваща мръсни магазинчета, жалки усилия да се спечелят пари и дребни притежания на недвижими имоти. Но той нямаше намерение империята Кий да остане вечно такава и винаги когато се срещнеше с братята си — те с плитки и китайски дрехи, той подстриган и с облекло, което бе свикнал да носи в Мичиган, Африка проповядваше едно:

— Това хюи трябва да се разраства.

И за да го постигне, той играеше по начин, който би доставил удоволствие на баща му. Кий рядко държаха някаква собственост повече от седмица, преди да я ипотекират, за да купят по-голяма собственост, която също ипотекираха колкото може по-скоро. Всички магазини на семейството бяха купени с кредити, но когато дойдеше моментът, задълженията се погасяваха грижливо. Хюи никога нямаше пари в наличност; то винаги имаше дългове, които биха смаяли един хаол. И под пресметливото ръководство на Африка сдружението почваше да процъфтява.

Нюк Цин, доволна от начина, по който той се справяше с деловите проблеми, не налагаше волята си на семейството, с три изключения. Всяко дете Кий трябваше да получи образование и през 1900 година това очевидно бедно китайско семейство се готвеше да изпрати трима внуци в Америка, за да станат лекар, зъболекар и адвокат, а през следващото десетилетие още четиринадесет Кий щяха да бъдат готови за заминаване. Самата Нюк Цин ходеше боса, за да спестява пари и плаща за обучението на континента, и за нея беше без значение, ако се налагаше съпругите на синовете й да вършат същото. Разрастващото се семейство живееше ужасяващо пестеливо, за да отделя всеки готов да се изплъзне цент, който можеше да бъде спестен, и осигури образование на някой умен внук.

В тази си твърда непоколебимост Нюк Цин бе постоянно поощрявана от англичанина с див поглед Улиасутай Каракорам Блейк. Беше му приятно да се спусне от училището на Англиканската църква, за да поговори с нея на китайски.

— Някога проклинах заплахата на янките да завземат Хаваите и по едно време ми се искаше да грабна оръжие и да се вдигна срещу Америка. Но когато анексирането стана факт, свих рамене и си рекох: „Америка не е по-лоша от Англия. И едните, и другите са проклети разбойници, а щом понасям едните, ще мога да понасям и другите“.

Той насърчаваше Нюк Цин да образова внуците си до тавана на техните възможности.

— Замисляли ли сте се някога, Лельо на Ю Чоу, колко ви струваше да направите Африка адвокат? И колко вече сте получили обратно? Е, бъдете сигурна, че в бъдеще възвръщаемостта ще бъде още по-голяма.

Той имаше пищна външност и невероятните му мустаци се развяваха, докато говореше за бъдещето в малката стая в долината Нууану.

— Наука, математика, теории! Кой знае къде ще ни изведат те? Но където и да е, Лельо на Ю Чоу, само образованите ще могат да следват пътя на бъдещето.

Тя винаги се чувстваше по-добре след разговор с Улиасутай Блейк; искаше й се да бе ходила на училище и да бе имала такъв учител. А за чудатия англичанин бе истинска радост да беседва с един от двамата души, които разбираха неговото динамично тълкование на света. Другият бе слаб млад революционер с очи на ястреб, потърсил по това време убежище на Хаваите — Сун Ят Сен. Той осъзнаваше по-добре дори от Нюк Цин за какво говори неговият учител Блейк.

Второто нещо, относно което Нюк Цин налагаше своята воля, бе въпросът за къщите. За нея беше празно прахосване на пари да се строят изискани домове, особено след като надеждните членове на семейството прекарваха времето си в работа навън. Ето защо държеше колкото може повече от синовете си натъпкани в неприветливата, обшита с дъски къща, и размножаващите се навеси. Беше очевидно, че просторната колиба не е в състояние да побере всичките четиридесет и девет Кий, но бе удивително колко много от тях все пак се вместваха в нея. На Азия и семейството му бе позволено да живеят зад ресторанта. Европа и потомството му също получиха разрешение да се пренесат в съседство със зеленчуковия магазин. Но останалите някак си се сбираха в жилището в Нууану. Там хавайските съпруги готвеха най-редовно, а внуците се учеха да говорят пиджин и да ядат пой. През 1899-а Африка можеше спокойно да си позволи собствен дом, ала въпреки факта, че Нюк Цин го оставяше да жонглира с всеки цент, намиращ се във властта на хюи, тя не смяташе, че той е в състояние да реши къде иска да живее, така че на тридесет и една години, вече със съпруга и пет деца, Африка живееше в старата къща.

— По този начин по-малко пари — казваше Нюк Цин.

Сега разрасналата се къща притежаваше четири укулелета и дебелата Апикела — побеляла и великодушна, учеше всичките си внуци как да дрънкат на малкия инструмент. Това бе шумен дом с една хавайска майка и усърдно работеща тиха китайска леля.

Третото, в което Нюк Цин се вмесваше енергично, бе закупуването на земя. Нейният глад на хакка за тази най-велика стока на света нямаше да бъде наситен никога и тя бе преследвана от един натрапчив кошмар: гледаше своята непрекъснато увеличаваща се челяд и постоянно й се струваше, че не за всеки Кий имаше достатъчно земя, на която той да застане, да вдигне ръце и да поеме напред. Затова винаги, когато на сдружението останеше някой и друг долар, след като платеше сметките по образованието, тя настояваше да се купува още земя. Това не беше лесно да се осъществи в Хонолулу, защото по принцип земя, най-ценното нещо на Хаваите, не се продаваше — даваше се под наем. Нито пък се разделяше на акри и парцели — даваше се под наем на квадратен метър.

Хоксуъртови притежаваха необятни площи, наследени от Алии Нуи Ноелани, също и представителите на рода Хюлет, получили земите си чрез втората съпруга на стария мисионер. Семейство Канакоа имаше огромни имения, а родовете Джандърс и Уипъл, макар и владенията им да бяха скромни, контролираха грамадни области, взети под наем. Всеки, който придобиеше земя, ставаше богат и в семействата на хаолите бе желязно правило тя да не се продава. Хавайците бяха готови да продават, но техните парцели бяха обикновено в провинцията. Ето защо, когато прегърбената дребна китайка Нюк Цин реши да осигури достатъчно земя в Хонолулу за своето разрастващо се семейство, нейните интереси се сблъскаха веднага с тези на богаташите на островите.

Вече отбелязах, че ако хаолите на Хаваите бяха пожелали да се защитят от китайците, би трябвало да застрелят Улиасутай Каракорам Блейк. Но те не се възползваха от тази възможност и китайците получиха образование. Ако през 1900 година хаолите все още държаха да съхранят своите привилегии, а това очевидно бе така, те би следвало да застрелят Нюк Цин. Но никой от тях не бе и чувал за нея. Белите смятаха, че движещата сила на семейство Кий е адвокатът Африка, и го наблюдаваха отблизо.

В края на 1899-а Африка се видя притиснат от всички страни, без да може да направи и една крачка, и се наложи да съобщи на своята леля:

— Става почти невъзможно да се купи земя. Хаолите просто не продават.

— Колко пари има хюи? — попита Нюк Цин.

— Четири хиляди долара в наличност и можем да осигурим още.

— Опита ли да купиш търговски площи около Куийн стрийт?

— Невъзможно.

— А да наемеш?

— Също.

Още неукрепнала, империята Кий бе доведена до безизходно положение и може би щеше да затъне в него, ако не бе получила помощ от един плъх при твърде трагични обстоятелства.

В Деня на благодарността през 1899 година параходът „Мауи“ на „Хоксуърт и Хейл“ с боядисан в синьо комин влезе в пристанището след едно спокойно пътуване от Банкок през Сингапур, Хонконг и Йокохама. Докато моряците мятаха изкусно лентите за акостиране и хвърляха след тях тежките котвени въжета, този пълен с бълхи кафяв плъх, който щеше да спаси сдружението Кий и да му помогне да натрупа богатства, слезе от кораба незабелязано на брега. Стрелна се по няколко улички и сви в мрачната кухня на семейство, наричано Чан.

12 декември 1899-а, когато старият век си отиваше, един старец на име Чан също си отиваше, измъчван от ужасна треска, която като че ли идваше от огромни, морави възли под мишниците и в слабините му. Щом младият доктор Хюлет Уипъл от Министерството на здравеопазването намери дома след внимателно обикаляне из уличките и влезе, за да удостовери, че човекът е починал от естествена смърт, той огледа тялото с мрачно предчувствие.

— Не го погребвайте — нареди докторът.

Върна се запъхтян след десет минути с още двама млади лекари, всеки от които носеше медицински наръчник. Тримата се взряха мълчаливо в трупа и се спогледаха ужасени.

— Това ли е, което мисля? — попита доктор Уипъл.

— Чума — отвърна колегата му.

— Дано Господ се смили над нас! — замоли се Уипъл.

Лекарите тръгнаха угрижени обратно към Министерството на здравеопазването, като се стараеха да не издават пред хората ужаса, който изпитваха, тъй като знаеха, че в Калкута чумата бе отнела веднъж живота на хиляди за няколко седмици; не бе известно никакво лекарство и щом тази страшна болест поразеше някоя общност, епидемията трябваше да се самоликвидира всред смърт и страдание. Когато пристигнаха в министерството, тримата лекари затвориха вратите и за момент седнаха в мълчание, като че ли се опитваха да съберат сили за онова, което им предстоеше да направят. После доктор Уипъл, наследил силата на характера на прадядо си, заяви просто:

— Трябва да изгорим постройката незабавно и да определим специално място за погребване. Ще обходим всички къщи в Хонолулу. Особено важно е нито един болен да не бъде укрит. Съгласни ли сте?

— Ще има протести срещу изгарянето — каза един от лекарите.

— Ако отстъпим, ще се изправим пред бедствие, чиито мащаби ми е трудно да си представя.

— Бих предпочел да поговорим с по-възрастните колеги.

Свикаха ги с плашеща бързина, но старите лекари бяха сигурни, че младежите са били паникьосани от някоя обикновена болест с необичайно развитие.

— Изглежда малко вероятно в Хонолулу да има чума. Успяхме да се опазим цели седемдесет години.

— Смятам, че трябва да видим трупа — предложи друг.

Четирима от утвърдените лекари понечиха да тръгнат към мрачната барака в Чайнатаун, но доктор Уипъл се противопостави.

— Китайците ще останат втрещени, като ви видят — предупреди ги той. — След като видях трупа, аз изтичах да повикам колегите си. Ако сега се появите вие, ще им стане ясно, че нещо не е наред.

— Няма да се произнеса, че в този град има чума, докато не се убедя лично — заяви едър, солидно изглеждащ лекар. — Искам двама опитни специалисти да дойдат с мен.

— Нека ви попитам, преди да тръгнете — каза Уипъл, забелязал, че излизат без медицински наръчници — какви симптоми биха ви убедили, че това наистина е чума?

— Виждал съм чума в Китай — избягна високомерно отговора възрастният лекар.

— Но какви са все пак симптомите?

— Морави възли в слабините. По-малки под мишниците. Силна треска, съпроводена с халюцинации. И характерна миризма от спукалите се възли.

Доктор Уипъл облиза болезнено сухите си устни.

— Доктор Харви — рече той — вземете с вас полицай, за да пази къщата. Трябва да я изгорим още тази нощ.

В стаята настана злокобна тишина.

— Значи наистина е чума? — попита накрая доктор Харви.

— Да.

Отново тишина, момент на колебание, последван от упоритото настояване на доктор Харви:

— Не мога да разреша исканите стъпки, без да се убедя лично.

— Но нали ще повикате полицай?

— Разбира се. А вие обсъдете какво да правим по-нататък… в случай че това действително е чума, което е малко вероятно.

Той излезе бързо, като взе със себе си двама от уплашените си колеги. Мина доста време, преди да се върне, през което тримата млади лекари, върху които щеше да падне тежестта на налагането на карантина, се притесняваха, че по-възрастните консултанти ще откажат да разрешат нужните мерки, преди чумата да се прояви сериозно. Но те доста подценяваха доктор Харви с това си сурово предположение.

След час той се втурна в Министерството на здравеопазването с пепеляво лице и новината, че става дума за бубонна чума. Бе претърсил всички къщи в непосредствена близост и бе открил още един труп, както и трима болни на умиране. Затова по свое собствено усмотрение бе вдигнал на крак противопожарната служба и бе поискал да бъде готова за незабавни действия от изключително сериозна важност.

— Господа — рече той, дишайки тежко — Хонолулу вече е обхванат от бубонна чума. Нека Господ ни даде сили, за да се борим с нея.

През нощта ужасът започна. Изпълнените с решителност лекари свикаха представители на правителството и им заявиха хладнокръвно:

— Единственият начин за борба с тази напаст е да се изгори всяка къща, поразена от чумата. Огън, огън, огън!

— Как можем да изгорим която и да е къща без разрешението на собственика й? — завъзразява боязливо един от държавните служители. — В Чайнатаун ще са ни нужни седмици, за да установим кой какво притежава. И дори ако не допуснем грешки, ще бъдем обект на съдебни процеси.

— Милостиви Боже! — извика доктор Харви и стовари юмрук върху масата. — Говорите за съдебни процеси, а колко хора смятате, че ще бъдат мъртви до Коледа? Ще ви кажа. Ще имаме късмет, ако загубите ни са под две хиляди. Уипъл, който присъства тук, може да е мъртъв, защото е пипал трупа. Аз може да умра, защото направих същото. Както и вие, защото сега сте с нас. Изгорете тези проклети постройки незабавно.

Правителството алармира противопожарната служба и се заинтересува дали разполагат със сигурни начини да изгорят една сграда, без да засегнат съседната.

— Винаги съществува опасност — отвърнаха пожарникарите. — Но вече е правено.

— Има ли вятър в момента?

— Не по-силен от обикновено.

— Можете ли да изгорите четири къщи? До основи?

— Да, сър.

— Засега не правете нищо и не казвайте дума.

Тази нощ не бяха предприети никакви действия.

Разискванията продължиха в течение на три дни, изпълнени със смразяващ страх, като лекарите бяха ужасени от забавянето. Из неописуемия лабиринт на Чайнатаун те откриха още близо четиридесет нови случая с единадесет смъртни изхода. Изведнъж старите хора почваха да се оплакват от треска и болки в слабините. Лицата им побеляваха от болка, а после пламваха от изгаряща температура. Изпитваха огромна жажда и умираха треперещи, обгърнати от противна миризма, идеща от възлите, които се пукаха. В града вилнееше и бушуваше чумата, а педантичните разисквания продължаваха.

Накрая доктор Харви и доктор Уипъл обявиха фактите на населението:

— В Хонолулу върлува епидемия от бубонна чума. В този момент е невъзможно да се предвиди броят на жертвите. Трябва да се предприемат най-свирепи мерки за борба с бедствието.

Сега градът бе обзет от всеобща паника. Чайнатаун бе опасан с полицейски кордон и никой нямаше право да напуска квартала. Прекратиха се посещенията в църквите и училищните занятия, не се разрешаваше хората да се събират на групи. Корабите биваха отпращани в други пристанища и животът в града замря бавно и болезнено. Тази последна Коледа на деветнадесетото столетие бе ужасна, а новата година и новото столетие настъпиха без празненства.

През седмицата подир Коледа започнаха палежите. Доктор Уипъл и неговият екип показваха на пожарникарите къде е имало смъртни случаи и след като се вземеха предпазни мерки, къщите биваха изгаряни. Чайнатаун се делеше грубо на търговска зона, близо до океана, и пренаселени жилищни райони, намиращи се в подножието на планините. И макар чумата да бе тръгнала от търговския център, сега като че ли се бе настанила най-вече в гъсто разположените къщи. Ето защо лекарите препоръчаха, а правителството се съгласи да се елиминира цял един сектор, тъй като ако се изгоряха няколко редици сгради насред града, щеше да се създаде бариера между двете части. В обречения участък се случи първоначалното имение на доктор Джон Уипъл, сега покрито с порутени къщи. И когато неговият правнук видя стария фамилен дом обгърнат в пламъци, разпалени от самия него, той почувства как в очите му бликват сълзи. Беше страшно да изгориш един град, съграден с толкова усилия, но пожарите продължаваха и патрули възпираха китайците, опитващи се да избягат от обречената зона и да тръгнат из града. В църковния двор изникнаха лагери за бежанци с палатки за онези, чиито домове бяха изгорени, и навеси за приготвяне на храна. Госпожа Хенри Хюлет надзираваше един от тях, госпожа Рудолф Хейл — втори, а госпожа Джон Джандърс — трети на склоновете на Пънчбоул, вулканичния кратер, издигащ се на края на Хонолулу. Осигуриха се одеяла от екипи, претърсващи града, като госпожа Малама Хоксуърт се зае да наблюдава изпълнението на тази задача. Дейвид Хейл Младши и неговият вуйчо Том Уипъл организираха полеви кухни и поеха грижата за тях, като препускаха на коне от лагер в лагер.

Създадоха се инспекционни екипи и два пъти на ден се проверяваше всяка стая, за да бъде сигурно, че няма неотбелязани нови случаи на чума. И в съответствие с мисионерската традиция, с която бяха закърмени, именно представители на родовете Хейл, Хюлет и Уипъл поеха доброволно да вършат тази особено опасна работа — да се промъкват из лабиринта на Чайнатаун, за да се уверят, че няма скрити трупове. Картината, която виждаха, бе ужасна — един страшен укор към тяхното управление на Хаваите.

Улиците на Чайнатаун бяха непавирани и мръсни, извиващи покрай открити помийни ями. Навред бяха струпани разпадащи се колиби, подпрени с колове, с надеждата да се изстиска от тях наем поне още една година. Вътре домовете представляваха отвратителни стаи без прозорци, кухни без вода, нямаше и тоалетни. Стълбищата бяха без осветление, а където имаше мазета, те бяха претъпкани с леснозапалими вехтории. Навсякъде въздухът беше застоял. Само в рамките на две поколения Чайнатаун бе пренаселен до задушаване, като сега бе станало още по-зле, тъй като онези, чиито домове вече бяха изгорени, бяха успели по един или друг начин да се изплъзнат от карантинните кордони, за да останат със своите приятели, вместо да бъдат подложени на изолация в лагерите, и така бяха пренесли чумата. Ако човек претърсеше света, за да намери място, където един плъх с бълхи, носещи заразата на бубонната чума, да зарази най-лесно голям брой беззащитни хора, кварталът Чайнатаун в Хонолулу щеше да бъде начело на списъка. Мизерното пренаселване бе известно на полицията; Министерството на здравеопазването знаеше за нехигиеничните условия; а хазаите съзнаваха най-добре от всички каква угроза поддържат; но никой не бе изрекъл и дума в протест, защото тази част от града бе притежание най-вече на сега проверяващите я: семействата Хейл, Хюлет и Уипъл; а те бяха установили, че китайците плащат наемите си редовно. От тази обществена язва чумата заплашваше да погълне острова. И докато инспекторите обикаляха храбро ден след ден заразените райони, като се излагаха на смъртна опасност и спяха нощем в изолирани палатки, за да не предадат болестта на семействата си, те често си мислеха: „Защо не направихме нещо по-рано?“.

Към 15 януари 1900 бяха напълно заличени осем обширни зони и бяха избити безброй плъхове, които можеха да пренесат заразните бълхи в незасегнатите сектори на града. Изглеждаше, като че ли е предотвратено по-нататъшното разпространение на чумната епидемия. В бежанските лагери вече имаше три хиляди китайци и оттам те не можеха да пръскат заразата; но хиляди неизвестни се криеха из тесните лабиринти, където бяха избягали, и сега те почнаха да вършат това, което плъховете не успяха. Когато вечерта на този ден в щаба запристигаха отчетите, като всеки съдържаше описание на нови смъртни случаи и заразени, за доктор Уипъл стана безмилостно очевидно, че епидемията не е спряна и съдбата на Хонолулу виси на косъм.

На 16 януари той събра отново лекарите — група изтощени мъже, съзнаващи колко страшна би могла да се окаже следващата седмица. Бяха се убедили чрез лична проверка, че чумата се е укрепила в горната част на Чайнатаун, готова да обземе целия град, и си даваха сметка, че в този ден трябва или да предприемат окончателни мерки срещу нея, за да овладеят положението, или да оставят да бъде покосена цялата общност. А единственото средство, което им беше известно, бе огънят. Доктор Уипъл заговори първи.

— Вчера екипите ни откриха нови двайсет и девет случая.

— О, по дяволите! — извика доктор Харви, обзет от непреодолимо чувство на безизходност.

Той скръсти ръце върху масата и отпусна глава, оттегляйки се от тази част на обсъждането.

— Всички болни от последната седмица, както и повечето смъртни случаи, са от планинската зона — обясни Уипъл, като сочеше на картата. — Можем да благодарим на Бога, че както изглежда, епидемията се движи към покрайнините на града, а не към сърцето му.

— Това е единствената добра новина — отсече един от по-възрастните лекари, открил седем случая в планинската област.

— Нашето задължение е ясно — рече доктор Уипъл след кратко колебание.

— Искате да кажете, че трябва да се изпепели целият район нататък?

— Да.

— Господи, това ще ги взриви! Те просто няма да ни позволят да го направим, Уипъл.

Доктор Уипъл сложи длани на челото си и попита умолително:

— Имате ли друго предложение?

— Вижте, не споря дали трябва да се постъпи така или иначе — обясни възрастният лекар. — Само казвам… По дяволите, Уипъл, в тази част на града сигурно има около петстотин жилища!

— И всяко от тях е заразено с бубонна чума.

— Не искам да се обвързвам с такова предложение! — заяви възрастният лекар.

— Нито пък аз! — извика друг. — Боже мой, Уипъл, та това е половината град!

Както беше отпуснал глава върху ръцете си, доктор Харви попита дрезгаво:

— Ако ръката ви бъде заразена от отравяне на кръвта, което със сигурност ще унищожи цялото ви тяло, какво бихте направили?

Не последва отговор, така че след малко той стовари юмрук върху масата и извика:

— Какво, по дяволите, ще направите? Ще я отрежете! Изгорете тези части! Веднага!

— Само правителството може да вземе такова решение — каза Уипъл с нисък, изпълнен с ужас глас.

— Ние се оттегляме от това заседание — предупредиха двама от лекарите. — Да се отбележи.

— И да се отбележи — изкрещя доктор Харви — че аз не се оттеглям. Изгорете проклетия град или ще загинем.

На 18 януари 1900 година комисията за бедствени случаи реши да се изгори значителна част от Хонолулу като последен сериозен опит да се спаси населението. Щом обречените зони бяха маркирани с червено, станаха ясни две неща: че те не са в центъра на града, а в жилищната зона, и че почти всички, живеещи там, са китайци. Когато двама от членовете на кабинета застанаха пред картата, те се разплакаха, а един мъж на име Хюлет, в чиито вени течеше доста хавайска кръв, попита:

— Защо нещастието сполетява винаги онези, на които е най-трудно да го понесат?

— Трябва да се опожарят местата, където се е настанила чумата — заяви член на кабинета на име Хейл. — А това ще засегне най-вече китайците.

— Прекратете този разговор! — извика председателят. — Вече е плъзнал противният слух, че опожаряваме Чайнатаун като наказание, задето китайците са напуснали захарните плантации. Не желая да слушам подобна клевета тук, в тази стая. Изгаряме Чайнатаун, защото там вилнее чумата.

Хюлет почувства, че с него се заяждат неоснователно, и попита:

— Щяхте ли да горите тук — той потупа зоните върху картата, населени с хаоли — ако чумата бе плъзнала в тази зона?

— Тя не е стигнала до нашите къщи — отвърна председателят — а сполита китайците.

На 19 януари противопожарната служба даде свободен ден на всичките си хора и ги посъветва да се наспят колкото могат по-добре, за да се подготвят за тежката работа, която ги очаква. В броя си от този ден хонолулският „Мейл“ пишеше: „Умоляваме всички жители на нашия град да бъдат особено внимателни утре и да следят за летящи искри, тъй като, макар момчетата от противопожарната служба да са доказали неведнъж, че знаят как да запалят една къща и да спасят съседната, самият мащаб на акцията, която им предстои сега, увеличава винаги съществуващата опасност от всеобщ пожар. В целия град трябва да има подръка метли и кофи с вода“.

Когато до Чайнатаун стигна вестта за намерението да бъде изгорена голяма част от квартала, тя породи паника и мнозина се опитаха напразно да си пробият път през кордоните, опасващи чумната зона. Онези, чиито къщи щяха да бъдат унищожени, бяха събрани и отведени в един от бежанските лагери на склоновете на Пънчбоул, откъдето те можеха да гледат надолу към обречените си домове. Този последен взор към сградите, за чието наемане и ползване бяха работили усърдно, пораждаше у хората няма ярост и тази нощ имаше множество неприятни сцени. Един китаец, който знаеше малко английски, се втурна към госпожа Джон Джандърс, надзирател на лагера при Пънчбоул, и завика:

— Вие правите това нарочно!

— Не е вярно — отвърна тихо тя. — Правим го заради чумата.

— Никаква чума! — изкрещя китаецът. — Вашият съпруг притежава моя магазин. Той постоянно казва: „По-голям наем! По-голям наем!“. Аз не плащам, затова той решава да го изгори.

— Не е вярно, господин Апака — възрази разумно госпожа Джандърс. — Заради чумата е, повярвайте ми. Иначе нямаше да бъде сторено.

Но китайците бяха убедени, че не е така, и през дългата нощ срещу 20 януари те гледаха излъчващите загадъчност светлини на града и чакаха, изпълнени с горчивина, да започнат пожарите.

За щастие денят беше тих, без вятър, който да обърка замисленото опожаряване. Според графика, разработен за осигуряване на възможно най-голяма безопасност за останалата част от града, в осем сутринта пожарникарите поляха обилно с керосин една малка колиба, разположена диагонално срещу мястото, където някога беше имението на Уипъл, опожарено по-рано. Без съмнение колибата заслужаваше да бъде унищожена, тъй като тя вече бе довела до смъртта на пет жертви и до заразяването на трима други. В осем и десет към газта бе поднесена горяща клечка кибрит и мръсният бордей лумна в пламъци.

Докато той гореше, от североизток задуха лек вятър, идващ от планините. Спусна се по улеите на хълмовете, водещи към Хонолулу, като скоростта му нарастваше, и когато стигна до горящата колиба, вече имаше сила да разнесе искри в посока, обратна на тази, в която противопожарната служба възнамеряваше да извърши опожаряването. За три минути бяха обхванати в пламъци шест постройки, невключени в списъка за опожаряване. Но те не се отличаваха с особена стойност, а и хората от тях бяха евакуирани лесно, така че огнеборците само ги обградиха и угасиха всички искри, които биха могли да бъдат понесени към центъра на града, където собствеността бе наистина ценна.

Тогава в осем и тридесет своенравният вятър, нахлуващ откъм хълмовете, духна с непредсказуем порив и вдигна вихрушка от искри високо във въздуха. За щастие земята срещу разпаления огън вече бе опожарена, така че нямаше опасност той да се разпростре натам. Но сякаш изпратен от ада, вятърът изведнъж промени посоката си и поръси множество живи искри върху голямата конгрегационалистка църква, завършена през 1884-та точно срещу мястото, където бе старото имение на Уипъл. Църквата имаше две извисяващи се камбанарии, тъй като кралят бе разсъдил: „Човек има две очи и две уши, за да вижда и чува по-добре. Моята църква трябва да има две камбанарии, за да стигне гласът й по-лесно до Господ“. Сега камбанариите се намираха в опасност и пожарникарите установиха, че ако някой от въглените се разгореше, усилващият се вятър щеше със сигурност да понесе искри безпрепятствено над вече опожарените части на части и да ги хвърли върху скъпия център на града. Ето защо двама смели хавайци се закатериха по стените на църквата към камбанариите. Единият пристигна навреме, за да потуши пламъците, почнали вече да се разгарят, но другият не успя. Когато се качи на горния корниз на камбанарията, той установи, че тя вече е лумнала в пламъци, и едва можа да се спаси.

За няколко минути огромната църква се превърна във факел. Камбаната й се понесе надолу, звънтейки, докато падаше сред пламъците. Прочутият орган, внесен от Лондон, се стопи в купчини безполезен метал, а витражите на прозорците се пръскаха от огъня. Докато църквата гореше буйно на утринния вятър, много от хората, помагали с десетцентови монети и собствен труд при построяването й, се събраха разплакани край нея. По-важен обаче от нейната загуба бе фактът, че необичайната й височина я правеше мишена за всеки порив на вятъра, идващ от долината. И докато хората стояха скръбни в подножието й, той разнасяше над главите им множество искри. Ако пожарът бе станал през нощта, гледката щеше да бъде приказно великолепна с огнените звездици, прехвърчащи на фона на тъмното небе; но на зловещата дневна светлина в стрелкащите се пламъци нямаше никаква красота и те предизвикваха само ужас. Носеха се високо в небето над вече изгорените площи и някои падаха върху обгорялата земя, без да причинят вреда. Повечето обаче стигаха до самото сърце на града, където се спускаха върху покривите от сухо дърво и разпалваха пожари, които щяха да унищожат почти целия Чайнатаун. Въглените, носещи се от християнската църква, поразяваха само езически домове с точността на прорицанията от Стария завет. Ако християните в Хонолулу бяха възнамерявали съвсем добросъвестно да заличат всяка китайска постройка в града, те не биха го постигнали с по-голямо умение от искрите, изригващи от обречената църква.

Първият пожар в центъра на Чайнатаун стана в девет часа и четиридесет минути, когато един по-едър въглен падна насред гъсто застроена площ и подпали една от къщите. Групи пожарникари я обкръжиха бързо, за да потушат пожара, и успяха с неимоверни усилия. Ала докато се занимаваха с това, друг въглен улучи къща, оказала се по-особена. Отвън тя изглеждаше като най-обикновен дом, но когато се подпали, всички намиращи се наблизо китайци избягаха и хавайските пожарникари останаха да се борят сами с пламъците.

— Дръпнете се! — викаше им стар китаец на език, непонятен за тях. Той сграбчи за ръката един младеж, също китаец, и изкрещя: — Кажи им да се дръпнат!

Група смели китайци се хвърлиха към горящата къща, хванаха огнеборците и ги задърпаха.

— Най-добре е да се дръпнете! — викаха им те.

Пожарникарите, които след неприятностите през предишната нощ се страхуваха ужасно от китайците и бяха предупредени, че може да се стигне до опит за бунт, щом почнат палежите, изтълкуваха подобно странно поведение като началото на общи вълнения и престанаха да се борят с огъня, за да се защитят от китайците. И имаха късмет, че постъпиха така, защото веднага щом се отдръпнаха, къщата избухна. Тя просто се разпадна в огъня, изригнал със златисти пламъци и пушек, и тогава пожарникарите разбраха за какво става въпрос: това беше една от затворените постройки, в която някой дребен китайски търговец бе държал керосин. Но пожарникарите не можеха да предвидят, че експлозията, колкото и страшна да беше, е само началото на нещо по-лошо. Защото сега от руините почнаха да се взривяват и издигат над града серия от фантастични огнени ракети. Някои от тях пръскаха искри във въздуха, други се въртяха на спирали по улиците, а трети се понасяха в лудешки, стремителни зигзаги към утринното небе и накрая падаха на покрива на някоя незасегната от пожара къща, където горяха буйно, докато подпалеха дървените плочи. В постройката се съхраняваше не само керосин, тя беше и склад за фойерверки за китайската Нова година.

С експлозията в бараката бе изгубена всякаква надежда за спасяването на центъра на Чайнатаун. През следващите седем часа терзаните от мъка китайци на склона на Пънчбоул, скупчили се зад бодливата тел на бежанския лагер, гледаха настъплението на огромния пожар от един склад за керосин към друг. През целия ден малките бараки избухваха яростно, изхвърляйки огън към нови части от квартала, и където и да лумнеха пламъците, те рано или късно намираха складирани фойерверки, които излитаха към небето, носейки огън, и като че ли неизменно падаха върху площи, необхванати дотогава от пожара. И за да направи унищожението на Чайнатаун съвсем сигурно, своенравният вятър продължи да духа от необичайната посока откъм хълмовете. Следобед стана ясно, че едва ли някоя китайска къща в средната част на града ще бъде пощадена.

Щом видяха, че всичко е обречено, китайците изпаднаха в паника. Старци, които едва ходеха след четиридесет и пет години работа на тръстиката, се втурнаха към горящите къщи, за да спасят някоя фамилна вещ, по-скъпа за тях от всичко друго, и скоро почнаха да се появяват из претъпканите улици, теглещи каручки или тичащи с бамбукови пръти, на които висяха безполезни ценности. Никой не се сети да вземе одеяла или храна, нужни за бежанските лагери. За минути улиците, водещи вън от Чайнатаун, бяха задръстени от разнородна тълпа: босоноги старици със сини блузи, мъже в работни ризи, хубави млади момичета с коси на плитки и кръглолики бебета. От една японска чайна изтичаха две гейши с лица, бели от талкова пудра, и заситниха нервно и превзето на пръсти, от което кимоната им в ярки цветове се полюшваха сред пушека. След тях закуцукаха старици пунти на малките си стъпала. Мъже с плитки се мъчеха да влачат товари, под които би се олюлял дори кон и от които те скоро почнаха да залитат. Пътищата, по които хората напускаха града, бяха застлани с изгубени вещи и беше жалко да се види как семейства, непритежавали никога кой знае колко много, спират по време на бягството си и вземат ценности, които досега само са желали, за да ги изоставят по-късно така задъхани, както са били и собствениците им.

Тогава настъпи най-жестоката трагедия на деня. Когато бягащите китайци, преследвани от огъня и фойерверките, потърсиха изход от Чайнатаун, те се натъкнаха на здравите редици от невъзмутими полицаи, които бяха натоварени с неблагодарната задача да ги задържат в поразената от чумата част на града. Никой не бе имал намерение — абсолютно никакво, както после се кълнеше полицейският комисар, китайците да бъдат хванати в капана на пожара. Но те бяха насочвани с непоклатима настойчивост да напускат зоната по определените за това пътища, които щяха да ги отведат не към незасегнатите от заразата райони на Хонолулу, а към оградените с бодлива тел бежански лагери, където лекари щяха да следят за нови случаи на чума.

— Няма да ни пуснат да излезем! — завика бедна, умствено ограничена китайка. — Искат да изгорим в къщите, които подпалиха.

Тя направи напразен опит да притича покрай един полицай. Но дадените му заповеди изискваха той да я блъсне обратно към горящата зона, от която имаше път за спасение, стига жената да успееше да го намери.

— Той ме блъска в огъня! — запищя тя и хората, които досега не се бяха поддали на паниката, изведнъж осъзнаха, че няма да им позволят да напуснат обречената част на града, и почнаха да се насочват групово към полицаите.

— Пробиват кордона! — завикаха офицерите и иззад тях, откъм незасегнатите от чумата квартали, се втурнаха бели доброволци, носещи тояги, железни пръти и пушки.

— Върнете се! — завикаха те. — Има безопасен изход!

В този момент, когато всеобщият бунт изглеждаше неизбежен, на сцената се появиха неколкостотин добре обучени войници от американската армия със заредени пушки и почнаха да заемат позиции покрай главните изходи на Чайнатаун.

— Няма да стреляте при никакви обстоятелства, освен ако не дам заповед — каза капитанът им и те продължиха да маршируват невъзмутимо, докато застанаха рамо до рамо с полицаите.

За обърканите китайци, бомбардирани от собствените си фойерверки, пристигането на войниците вече бе прекалено. За тях то означаваше, че всеки, който се опита да избяга от пожара, ще бъде застрелян. А тъй като езиковата бариера между различните групи бе трудно преодолима, никой не можеше да обясни, че войниците са тук само за да спрат разпространението на заразата. Имаше изход от Чайнатаун и той водеше към безопасността, но настроенията бяха толкова бурни, че изглеждаше невероятно този път да бъде намерен някога.

— Отново тръгват към нас! — извика един ефрейтор, когато шестнадесет китайци се приготвиха да пробият групово кордона.

— Не стреляйте! — изкрещя капитанът от този сектор. — Да не сте посмели да стреляте!

— И какво трябва да правя…

Последва голяма блъсканица. Полицаите удряха опашатите китайци, а войниците ги ръгаха в коремите с прикладите на пушките си. За миг отбраната поддаде, но се втурнаха доброволци, въоръжени с колове, набързо изтръгнати от дървените огради. Те налагаха здравата по главите обзетите от панически страх китайци и ги изтласкаха назад към огъня.

— Следващия път няма да ги удържим! — предупреди ефрейторът.

Като че ли да подсили опасността, в този момент избухна голям склад с фойерверки, увеличавайки всеобщото безумие.

— Не стреляйте! — заповядваше капитанът на всеки от хората си.

— Бога ми, ако се окажа под купчина проклети китайци, ще стрелям! — изкрещя ефрейторът, пренебрегвайки предупрежденията на висшестоящия офицер. Беше очевидно, че при следващата атака на китайците със сигурност ще настане всеобщо кръвопролитие.

В този миг, когато изплашените командири облизваха устни, готвейки се да дадат единствено възможната разумна заповед: „Стреляйте, за да отблъснем бунтовниците!“, се втурна доктор Уипъл.

— Пуснете ме! — извика той. — И не стреляйте, за бога!

Проби си път през полицейските редици и се втурна посред основната група обзети от ужас китайци. Постави ръце на раменете на двама от подстрекателите и ги замоли:

— Не се опитвайте да се измъкнете оттук! Не се спускайте отново към полицаите! Моля ви!

— Искате да умрем ли? — изкрещя му един перач.

— Няма да умрем — рече Уипъл колкото можеше по-спокойно и нещо в неочаквания начин, по който го каза, подейства на китайците и те го заслушаха. — Ще избягаме нагоре през долината Нууану — обясни той. — Ще се спасим всички.

И като заблъска главните подбудители пред себе си, доктор Уипъл затича към долината и подгонените от чумата китайци го последваха.

Постепенно бунтът стихна и треперещите млади войници разредиха пушките, като бършеха пребледнелите си чела, и се отдалечиха.

Никое от китайските семейства, поразени през този страшен 20 януари на 1900 година, когато бе опожарен Чайнатаун — по волята на Господа, както казваха хаолите, съвсем преднамерено, както твърдяха китайците, не бе засегнато толкова силно, колкото фамилията Кий. Щом избухна първият склад за керосин, пламъците му изгориха до основи канцеларията на Африка Кий и унищожиха всичките му документи. Ресторантът на Азия Кий бе обстрелян от масивен залп фойерверки и станалият в резултат на това пожар го изпепели. Пунти-магазинът на Европа бе напълно заличен, както и големият галантериен магазин на Америка. Всички търговски сгради, притежавани от семейство Кий, изгоряха, включително домовете на двама от братята. Семействата им се спасиха с това, което носеха на гърба си, и малкото, дето бяха успели да грабнат. Оцеля само претъпканата къща в долината Нууану, но дори нейните обитатели, с изключение на Нюк Цин, която работеше в градината горе в гората, бяха подбрани в бежанските лагери.

Когато се спусна боса от хълма с двете си кошници, пълни с ананаси, и установи, че голяма част от Хонолулу е унищожена, включително цялата собственост на сдружението Кий, а семейството й е разпръснато; като предположи, че много от членовете му са мъртви, Нюк Цин изпита угнетяващ ужас. Но го потисна и си рече, гледайки празния си дом: „Трябва да намеря синовете си“.

Добре, че по силата на навика тръгна с двете кошници с ананаси, та когато изкатери стръмния склон на Пънчбоул и стигна до бежанския лагер, пазачите се зарадваха и извикаха:

— Слава на бога, най-сетне една пейк, която носи храна!

Пуснаха я да мине и след час обикаляне из тълпата тя успя да открие четирима от синовете си. Никой не бе зърнал Азия да излиза от ресторанта, след като бе унищожен от фойерверките, и решиха, че е мъртъв.

Нюк Цин събра зашеметеното си семейство на склона над Пърл Харбър, откъдето се виждаха светлините на далечни кораби. Седнаха на скалите и извърнаха очи надолу към безлюдните руини на Чайнатаун. И в тишината на връхлетялото ги съкрушително поражение хакка-инстинктът на Нюк Цин й подсказа, че сега е моментът синовете й да почерпят смелост от свитите си от ужас сърца. Като жена тя знаеше, че в такива нощи на отчаяние мъжете са склонни да се примиряват със сполетялата ги съдба и че е задължение на жените да им попречат да го сторят. На светлината на угасващия здрач виждаше на потресените лица на Европа и Америка готовност да обявят, че с империята Кий е приключено. На квадратното лице на Африка се долавяше известен дух за борба, който можеше да се очаква от един образован мъж, но бе недостатъчен, а младият Австралия кипеше от гняв, загдето някакъв полицай го бе сръгал с пушка в слабините. Тази нощ те не бяха особено сплотено семейство, а и Нюк Цин не бе в състояние да вдъхне сила на синовете си, тъй като в себе си скърбеше за Азия, загинал в пожара.

Но промълви тихо, така че никой друг да не я чуе:

— Немислимо е правителството да пренебрегне всичко, което се случи.

— Унищожиха целия Чайнатаун — каза Америка с глас, натежал от болка. — Изгориха нарочно магазините ни, защото не желаем да работим на захарните им плантации.

— Не си прав — укори го Нюк Цин — вятърът се изви съвсем случайно.

— Не е вярно, Лельо на Ю Чоу! — извика Европа с изкривено от отчаяние лице. — Търговците искаха да стане така. Миналата седмица изхвърлиха в залива всичката храна, която бях поръчал от Китай. Имат твърдото намерение да ни съсипят.

— Не си прав, Европа — възрази Нюк Цин. — Страхуваха се, че с твоя товар може да се пренесе нова чумна зараза.

— Но не изхвърлиха стоката на хаолите! — реагира Европа, задавян от сълзи. — Тя също идваше от Китай.

— Страхуват се — обясни Нюк Цин. — Хората правят странни неща, когато се страхуват.

— Не искам никога вече да видя Хонолулу — изстена Америка. — Изгориха нарочно магазините ни.

— Не е вярно — рече търпеливо Нюк Цин. — Те се страхуваха, че…

— Лельо на Ю Чоу! — прекъсна я Америка. — Не бъдете глупава!

В нощта се чу силна плесница и Нюк Цин рече:

— Дръжте се прилично. — Прикани синовете си да се скупчат по-близо до нея и започна наново: — Недопустимо е да бъдем оставени без компенсации. Трябва да вярваме със сигурност, че правителството ще ни плати за случилото се.

Африка проговори за първи път.

— Защо мислите така? — попита предпазливо той с бавния говор на адвокат.

— Познавах доктор Уипъл — отвърна Нюк Цин. — Стария. Хората като него просто няма да допуснат несправедливост.

— Точно хората като него опожариха нарочно магазините ни — продължи да хленчи Америка.

Последва нова звучна плесница.

— Да не съм чула повече дума за миналото! — извика яростно Нюк Цин. — Имаше пожар. Изгубихме всичко. Сега ще спечелим повече.

— Лельо на Ю Чоу, смятате ли, че хората като стария доктор Уипъл ще бъдат чути в идните дни? — попита с нотка на недоверие Африка.

— Не е изключено и да не бъдат — призна Нюк Цин — но има нещо, което не бива да се пренебрегва. Съединените щати не могат да си позволят да гледат как към нас се отнасят лошо. От гордост… или за да покажат на света, че са загрижени за народа си… — Гласът й секна и тя се замисли за момент. После продължи живо: — Синове мои, напълно съм уверена, че или нашето собствено правителство, или Съединените щати ще ни възмездят за този пожар. Да не спорим повече.

— Имате предвид — рече бавно Африка, като разсъждаваше на глас — че трябва да се погрижим за себе си и да получим своя дял от парите, които евентуално ще бъдат отпуснати на пострадалите, независимо откъде идват.

„Няма значение колко платихме за обучението му — помисли си Нюк Цин. — Струваше си.“ И остана доволна, че разумното излагане на проблема от страна на Африка събуди у синовете й стария дух на сдружението; хюи отново действаше.

— Мисля — рече тя — че Африка следва да се посвети на незабавното организиране на комитет за справедливо възмездяване на всички нас, които пострадахме от пожара. Нека светът осъзнае, че въпросът не е дали ще бъдат платени исковете, а колко ще се плати. Африка, трябва да се появяваш на всяка трибуна. Да говориш на всяко събрание. Да станеш гласът на всички китайци. Ще ги представляваш и ще се постараеш да се разбере, че отказваш да приемаш хонорари. Работи, работи, работи. Давай изявления за вестниците и ги остави да публикуват снимката ти. Но винаги се изказвай, като че ли си сигурен, че парите ще бъдат платени. Скоро и други ще почнат да го повтарят и с времето също ще повярват в това. — Тя замълча, после добави: — Няма съмнение, че парите трябва да се получат.

— Колко можем да поискаме? — намеси се Европа.

— Колко сгради имахме? — попита Америка.

Хюи изчака, докато Африка пресмяташе наум.

— Искът ни ще бъде доста съществен — рече той накрая. — За ресторанта, магазините, къщите, моята кантора. Искът на семейство Кий може да се окаже един от най-големите.

— О, не! — прекъсна го Нюк Цин. — Защото, ако е така, ти никога не би могъл да застанеш начело на комитета. Някои искове ще бъдат подадени от Лелята на Ю Чоу. Там, където е възможно, те ще са от името на съпругите ви. Искът на рода Кий не бива да е голям. Африка, ти ще се погрижиш за това. Ако се наложи, използвай семейство Чин или който е да е.

В този момент Австралия направи едно от най-съдържателните изказвания през тази нощ.

— Не мисля, че бих пожелал да видя отново Чайнатаун. След всичко това, което сториха днес с него.

— През следващите седмици мнозина ще се чувстват като теб, Австралия — отбеляза хладнокръвно Нюк Цин, но и със съчувствие към тези, които имат по-малко кураж от нея. — Споменът за тоя ден ще бъде прекалено ужасен, за да свикнат хората с него. Те вероятно ще се откажат от земята си в Чайнатаун. И ако го направят, ние трябва да я изкупим.

Последва дълго мълчание. Братята стояха загледани в обезобразения град, провиждащ се от време на време през облаците пушек, увиснали над долините. В океана отвъд се надигаше безпристрастно дълга вълна така, както бе правила милиони години, и момчетата Кий постепенно проумяха какво иска майка им от тях. Отчаянието ражда надежда; поражението — победа. Има само три лоши години, последвани от шест прекрасни и честити. Градът е опожарен, но той трябва да бъде построен отново. Семейството е почти съсипано, ала ако са останали живи поне един мъж или една жена, то трябва да оцелее. Нощта пада с привкуса на разрушението, но денят изгрява с миризмата на свеж хоросан и… съзиданието продължава.

— Не бива да се опитваме да убеждаваме никого да напусне Чайнатаун — добави Нюк Цин. — Трябва да сме много внимателни и да не подтикваме към нечестни сделки. И макар че сега не сме в състояние да платим кой знае колко, можем да обещаем да платим много в бъдеще. Имаме добро име. Всички знаят, че Кий ще платят.

Ако се продават две парчета земя, старайте се да закупите това, което е по-близо до вече притежаваните от нас, защото в бъдеще магазините ще бъдат по-големи и бихме могли да слеем парцелите и да направим всеки от тях по-ценен, отколкото е бил преди.

Африка, в последния етап от дейността на комитета трябва да отстояваш твърдо, че не можеш да бъдеш в комисията, която всъщност ще извърши разпределението на парите. Защото, ако си неин член, няма да си в състояние да дадеш полагащите се съвсем справедливо съществени суми на рода Кий. Но в противен случай всеки, ангажиран с това, ще рече: „Ако не беше Африка, нямаше да сме тук днес“. И ще бъдат щедри към нас.

Докато вървях насам през опожарените места, видях, че единственото останало навсякъде са железните сейфове. Хаолите ще сметнат, че те вече са безполезни. Австралия, ще бъде добре, ако ги изкупиш всичките. После намери начин да ги направиш отново използваеми.

— Лельо на Ю Чоу — възрази най-малкият й син — никога не съм се занимавал със сейфове.

— Ще се научиш — отвърна остро тя.

На зазоряване Нюк Цин рече:

— Ако успеем, хората ще ни намразят, задето притежаваме толкова много земя, и ще казват, че сме я откраднали от собствениците й след пожара. Не им обръщайте внимание. Градът принадлежи на онези, които са готови да се борят за него.

И накрая Нюк Цин рече:

— Разполагам с малко спестени пари и много плодове. Всичките ни жени и момичета трябва да работят като прислужници в семействата на хаолите, защото така ще имат осигурена храна и ще носят пари. От утре Европа и Америка ще почнат да посещават всеки магазин на хаолите и да молят за кредити при добри условия, за да открият нови магазини. Направете го още утре, докато хаолите съжаляват за станалото днес, защото ще са готови на отстъпки, каквито няма да сте в състояние да постигнете следващата седмица. — Усмихна се на четиримата си синове и каза: — На работа.

Призори при тях се изкатери запъхтян Улиасутай Каракорам Блейк със списък на хората, които са живи и здрави и се намират в друг лагер оттатък Нууану Ривър. И когато прочете високо на китайски „Азия Кий, който има ресторант“, Нюк Цин захлупи лице в дланите си.

V
От вътрешно море

През 1902 година, когато завърши възстановяването на Чайнатаун в Хонолулу, в едно откъснато от света селце на Хирошима кен[1], в южния край на най-големия японски остров, упорито продължаваха да се придържат към древния обичай за ухажване. Всички знаеха, че е смешен, но може би тъкмо по тази причина даваше добри резултати.

Когато някой напращял младок откриваше подходяща за женитба девойка, той не говореше направо с нея, нито пък канеше нейна приятелка, за да разкрие намеренията си. Вместо това се изхитряше да се изпречва на пътя й десетки пъти в седмицата. Да речем, неговата избраница върви под криптомериите[2] от шинтоисткото светилище към къщи, а той внезапно ще се появи — безмълвен, мрачен, скован — като човек, който току-що е видял привидение. Или пък, връщайки се с рибата от магазина, тя неочаквано ще зърне развълнувания, но сдържан младеж да я гледа настойчиво.

Неговата роля в тази странна игра изискваше да не говори, да не споделя тайната си с никого. Що се отнася до нея, правилата я задължаваха нито за миг, дори с трепване на ресниците, да не издава, че знае какво прави той. Момчето изникваше тихо пред нея, а тя отминаваше, сякаш не го е забелязала. Но, разбира се, ако девойката бе благоразумна, щеше да намери начин да окуражи ухажванията, тъй че накрая той да изпрати родителите си при сватовниците, които пък да започнат официалните разговори с нейните родители. Защото едно момиче от това село никога не можеше да каже кой от навъсените, раздирани от желания младежи щеше да се превърне в сериозен кандидат. И по някакъв мистериозен, никому непонятен докрай начин, без да го поглежда и дори без някога да е говорила с него, тя показваше, че е готова.

Ако не се броят видовете от царството на пернатите, при които ухажването се осъществява с помощта на почти същия ритуал, това сексуално предизвикателство бе между най-странните на земята, но в селцето от Хирошима кен вършеше работа, защото включваше и една допълнителна стъпка, за която още не съм споменал и към която именно бе прибягнал младият Камеджиро Сакагава.

През 1902-ра той бе на двадесет години: недодялан, кривокрак нисък младеж с гърди като бъчва и лице на булдог, с тъмна гладка кожа и черна като смола коса. Имаше мощни ръце, които стърчаха настрани от тялото, сякаш мускулатурата им бе прекалено обемиста, за да бъде свита, и създаваше впечатление на висок метър и петдесет и пет заряд груба сила, кипящ от жизнени нагони, ала объркан, защото не разполагаше с подходящ обект, върху който да ги излее. С други думи, Камеджиро бе влюбен.

Влюби се в същия ден, в който съветът на семейство Сакагава реши той да замине с кораба за Хаваите, където имало колкото щеш работа в плантациите за захарна тръстика. Чувствата му не бяха реакция на перспективата да напусне дома си, защото за него не бе тайна, че родителите му, обременени от грижата за осем деца и една възрастна жена, не са в състояние да набавят достатъчно ориз, за да изхранват семейството. Сам бе свидетел колко рядко се появяваше на трапезата им риба (а месо — изобщо никога), тъй че бе готов да замине.

Случи се късно един следобед. Застанал в малкото оризище на семейство Сакагава, той бе отправил поглед към проблясващите острови във Вътрешно море и в този ярък миг, докато клонящото на запад слънце играеше върху най-красивите от всички води, разбра, че може би напуска Хирошима кен завинаги. „Казах, че ще отида само за пет години — твърдоглаво промърмори на себе си той — но може да стане какво ли не. Може вече да не видя тези острови. Може никога повече… да не ора тази нива.“

И го завладя разяждаща мъка, защото между всичките земи, които бе в състояние да си представи, на света положително нямаше по-прекрасен кът от тези ниви по крайбрежието на Хирошима кен.

Камеджиро не можеше да бъде наречен поет и при най-свободно тълкуване на това понятие. Той дори не беше грамотен, нито пък някога бе виждал книжка с картинки. Вкъщи не говореше много, а сред младежите в селото бе известен по-скоро с умението да се бие, отколкото с красноречието си. Никога не бе обръщал внимание на момичетата и макар за повечето неща да следваше съветите на баща си, упорито отказваше да помисли за женитба. Ала сега, докато стоеше в колебливата светлина преди здрачаване, за пръв път видя страната на своите предци през призмата на историята, страстите и любовта — на мъжете понякога се случва да възприемат по този начин земята, върху която са израсли — и изпита огромно желание да протегне ръце и да задържи залязващото слънце. Искаше му се да продължи духовната прегръдка с жалката нивица, с която така се бе сраснал. „Може никога да не се върна! — каза си той. — Само как прогаря слънцето своя път в морето! Ще речеш, че…“ Той не облече мислите си в думи, но както стоеше насред оризището, до глезените в тиня, бе завладян от неудържим копнеж. Колко прекрасна беше неговата страна!

Все още във властта на това настроение, младежът потегли към къщи, защото, както повеляваха японските обичаи, всички оризови ниви бяха събрани на едно място, докато домакинствата, към които принадлежаха, бяха скупчени в малки селца. Тази орна земя не се прахосваше за строеж на къщи, затова селяните трябваше да изминават от нивите до домовете си значително разстояние. И така, онази вечер дребният, подобен на булдог Камеджиро Сакагава с щръкналите настрани мускулести ръце вървеше към къщи. Да бе срещнал мъж, който някога го е обидил (нещо обикновено в селския живот), той без съмнение веднага би го напердашил, защото му се струваше, че му се иска да се бие. Но се случи друго: както крачеше по пътеката, зърна в края на селото девойката Йоко и макар преди това да я бе срещал често, едва в този миг, когато я видя да върви с леко развята от вятъра дреха и с бяла работна забрадка на главата, си даде сметка колко близка е тя до духа на тази земя и изпита почти непреодолимо желание да я дръпне настрани от пътеката, в оризовата нива, и да свърши работата без никакво бавене.

Вместо това спря безмълвен, докато тя приближи. Очите му я следваха, дебелите му ръце трепереха и когато мина край него, девойката разбра, че този Камеджиро, дето е избран да замине за Хаваите, през следващите дни непрекъснато ще я наблюдава. Започна да поглежда за него на най-странни места и той наистина се оказваше там — безизразен, несвалящ очи от нея, с непохватно висящи ръце. И без да показва дори с едно потрепване, че го е забелязала, тя му предаде идващото от вековете послание: „Няма да сбъркаш, ако го направиш“.

Ето защо, в една мека пролетна вечер, когато оризищата бяха започнали да се обагрят в нежнозелено — сладко обещание за бъдещата реколта, Камеджиро Сакагава тайно се преоблече в традиционните одежди на нощните любовници в Хирошима кен. Сложи си най-хубавите панталони, чистите сламени сандали и риза, която не мирише. Най-подозрителната част от облеклото му обаче беше увитата около главата маска от бяло платно, която покриваше носа и устата. Подобаващо издокаран, той се измъкна от дома на семейство Сакагава по една странична пътека, стигна до къщата на Йоко и чака няколко часа, докато обитателите й приключиха с работата за деня, угасиха светилниците и по плъзгащите се врати престанаха да се мяркат сенки. Като се увери, че Йоко си е легнала и родителите й най-вероятно са заспали, той се прокрадна до нейната стая, която бе открил след дълги наблюдения на къщата. По някакъв тайнствен, известен само по селата начин тя бе предусетила, че ще я посети тъкмо тази нощ, плъзгащата се врата бе оставена незаключена и маскираният Камеджиро в миг се шмугна вътре.

Йоко го видя на бледата лунна светлина, но не каза нищо. Без да маха маската, защото така повеляваше обичаят, той се промъкна до леглото и сложи лявата си ръка на бузата й. После взе дясната й ръка в своята и хвана пръстите по определен начин, който още от раждането на Япония имаше едно-единствено значение, „Искам да спя с тебе!“, а тя по собствена воля промени положението на неговите пръсти, което пък открай време означаваше „Може“.

Без да пророни дума, без дори за миг да смъкне маската, Камеджиро тихо се мушна в постелята на влудяващото го момиче. Тя не му разреши да свали дрехите й, защото знаеше, че после ще трябва бързо да направи много неща, но това не затрудни Камеджиро и след няколко мига на непохватно упорство той я подготви да го приеме. Дори в разгара на страстта Йоко не промълви и дума, а когато двамата се отпуснаха в пълно удовлетворение и той заспа като животно, не докосна маската, тъй като нейното предназначение беше да я пази. Тя би могла да го отблъсне във всеки момент от любовната прегръдка и той щеше да е принуден да си тръгне. На следващия ден можеше да се срещнат на селската улица (както и щяха да се срещнат) и никой от двамата нямаше да се чувства неловко, защото, докато маската бе на мястото си, Йоко нямаше да знае кой е бил в стаята й. Докато маската го пазеше, Камеджиро нямаше да бъде подложен на унижение, нито пък щеше да пострада репутацията му. Каквото и да кажеше или да стореше Йоко, то не можеше да го засрами, защото официално него го нямаше там. Традиционният начин на ухажване в Хирошима беше глупава система от правила, но вършеше работа.

Когато Камеджиро се събуди, за момент не успя да си спомни къде се намира, а сетне усети тялото на Йоко до себе си и сега вече двамата започнаха да се милват като истински любовници. Дългата нощ напредваше и когато се любеха сладко за трети път, те станаха по-безразсъдни: изцяло погълнати от радостта на притежанието, неразумно вдигнаха много шум, бащата на Йоко се събуди и се развика:

— Кой е в къщата ми?

Подчинявайки се на правилата, Йоко веднага изпищя:

— О, какъв ужас! Някакъв мъж се опитва да се промъкне в стаята ми! — И продължи жално да ридае, докато из цялото село заблещукаха светлини.

— Някакво животно се опитва да изнасили Йоко сан! — изкрещя една старица.

— Трябва да го убием — извика бащата на Йоко, нахлузвайки панталоните си.

— Семейството ни е опозорено завинаги! — вайкаше се майката.

Тъй като всяка от тези фрази бе викана в нощта с точно същата интонация векове наред, всички знаеха как да ги разбират. Но от първостепенно значение за запазване на семейното достойнство бе цялото село да се събере и да тръгне да търси изнасилвана. Нощната процесия, водена от разгневения баща на Йоко, вече се оформяше.

— Видях мъж, който побягна по този път! — съобщи старицата.

— Мръсен злодей! — процеди друг. — Да посегне на девойка!

Селяните тичаха насам-натам и диреха изнасилвача, но много внимаваха да не правят две неща: не проверяваха младежите в селото, тъй като това би показало кой от тях липсва и следователно е предполагаемият престъпник; нито пък поглеждаха в малката плевня, където се държеше оризовата слама, знаейки, че среднощният похитител със сигурност се крие там и че ще е твърде неловко, ако бъде открит, защото тогава всички ще трябва да се преструват, че го бият.

В плевнята при разкудкудякалите се кокошки Камеджиро обу панталоните си, изчисти калта от сандалите и прибра маската. Като свърши с това, му остана време да си помисли: „Тя е по-приятна и от морския бриз“. Но когато по-късно през деня я видя да се връща от рибарницата, погледна в друга посока, а девойката се престори, че не го забелязва, и това беше хубаво, защото все още не бе постигнато съгласие Йоко да се омъжи за него и ако тя предпочетеше да не го прави, щеше да е по-добре никой от двамата официално да не знае кой се е опитал да я изнасили. Всъщност през целия този ден и няколко дни след това Йоко беше общопризнатата героиня на селото, понеже, както изтъкна една възрастна жена: „Не си спомням някое момиче да е викало по-силно от Йоко сан, докато се бранеше от онзи ужасен мъж… който и да е бил той.“ Бащата на Йоко също получи много похвали, задето бе пробягал всяка уличка, крещейки с цяло гърло: „Ще го убия!“. Селяните казваха одобрително на съпругите си: „Онзи, който се е опитал да влезе в къщата, има голям късмет, че бащата на Йоко не го хвана“.

И тъй, последните дни преди отплаването на кораба бяха прекарани в подобни преструвки. Камеджиро, обект на голямо възхищение заради готовността му да замине за Хаваите, работеше усилено в семейното оризище не защото някой го караше, а защото обичаше да усеща как расте оризът. Съседите, чиито предци бяха обработвали околните ниви хилядолетия наред, се отбиваха да се сбогуват с него, а той казваше на всеки от тях:

— Ще се върна.

И колкото повече повтаряше тези думи, толкова по-силно вярваше, че само смъртта може да му попречи да се върне при малките, засенчени от планината и плискани от морето нивички на Хирошима кен.

Три-четири пъти в седмицата той надяваше вълшебната си маска и се промъкваше повече или по-малко скришом в постелята на Йоко. Двамата получаваха един от друг огромно удоволствие, в скриващата всичко нощ се намираха взаимно завладяващо тайнствени и без изобщо да са обсъждали въпроса, постепенно стигнаха до общото убеждение, че някой ден ще се оженят. Камеджиро, комуто нежното тяло на девойката доставяше безкрайна наслада, се молеше тя да забременее, та преди да замине за Хаваите, да е принуден да се ожени за нея. Но не му бе писано и когато настъпи последната седмица, той със запъване каза на майка си:

— След като прекарам малко време на Хаваите и ви изпратя много пари, може и да се оженя… — Гъста червенина заля тъмната му кожа и той се приготви да й се довери: — Ще поговориш ли тогава с Йоко чан вместо мен?

Но майка му отдавна бе чакала тази възможност да посъветва своя любим син и сега изля целия си запас от хирошимски мъдрости.

— Камеджиро, чувала съм, че е ужасно за един мъж да замине през океана като тебе. Не че ще те ограбят, защото ти си силен и би могъл да се справиш с подобни неща, както и с всичко останало. — Тя бе прехвърлила петдесетте, дребна женица с приведени рамене и дълбоки бръчки от безкрайните часове под слънцето. Обичаше ориз и можеше да изяде по четири купички на едно хранене, но никога не бе имала възможност да си го позволи, затова си бе останала все така мършава, както на младини, когато бащата на Камеджиро се бе промъкнал в стаята й.

— Онова, което безпокои майките, Камеджиро — заобяснява тя — е синовете им да не се оженят несполучливо. Всеки ден, докато те няма, аз ще се тревожа, защото ще си те представям в ръцете на някоя никаквица. Трябва да се пазиш от това, Камеджиро. Не бива да се обвързваш необмислено. Когато дойде време да си вземеш съпруга, накарай разсъдливи приятели да проучат потеклото й. Сега ще ти кажа нещата, които искам да запомниш.

Да си японец е най-хубавото нещо на света. Какъв прекрасен народ са японците! Трудолюбив, честен, чист народ. Камеджиро, баща ти и аз сме чували, че на Хаваите хората са безгрижни и много тъмнокожи. Ако се ожениш за някоя от тях… — Тя се разплака с истински, скръбни сълзи, след известно време отиде до висящия над огнището котел и си сипа в една паничка малко ориз. Сетне, подкрепила силите си, продължи: — Ако вземеш такава жена, Камеджиро, ние не искаме да се връщаш повече тук. Ти ще си позор за семейството, за селото и за цяла Япония.

Камеджиро слушаше внимателно, защото майка му беше много веща по тези въпроси. Тя непрекъснато следеше мълвата и през последните три седмици бе изминала двадесет и пет километра, за да разговаря с хора, до които бяха стигнали разни новини от Хаваите.

— Не се жени за китайка — твърдо рече тя. — Те са умен народ и, както ми казаха, на Хаваите имало много от тях, но не се мият толкова често като нас и колкото и да забогатеят, си остават китайци. Ако вземеш за съпруга китайка, в никакъв случай не можеш да се върнеш в това село.

Камеджиро, много мъже от Хирошима кен се изкушават да се женят за момичета от Севера. Виждал си тук някои от тези жалки същества? Те не умеят да говорят както трябва и през цялото време казват зу-зу, докато накрая се почувстваш неудобно заради тях. Аз никак не ги уважавам и никога не съм чувала някое от тях да е станало добра съпруга. Съгласна съм, че са малко по-добри от китайките, но не много. Ако те поблазни мисълта да се ожениш за момиче от Севера, спомни си съпругата на Мазару. Зу-зу, зу-зу! Такова момиче ли искаш? — презрително попита тя.

Като хвърли с пръчиците още оризови зърна в сбръчканата си, но енергична уста, майка му продължи:

— Има и много мъже, които опитват с девойки от Юга, ала кой порядъчен мъж ще иска съпруга от Ямагучи? Дълбоко в сърцето си ти наистина ли уважаваш жената на Такеши сан? Ще пуснеш ли такава в дома си? Би ли желал един ден да ми доведеш подобно момиче и да кажеш: „Майко, това е съпругата ми“? И когато попитам откъде е, ще се чувстваш ли горд, ако трябва да признаеш: „Тя е от Ямагучи“?

Сега мъдрата възрастна жена стигна до най-трудната част от своето поучение и затова още веднъж се подкрепи с малко ориз, като допълни купичката с чай и гарнитура от сушени водорасли.

— Ако се ожениш за момиче от Севера или за момиче от Юга — поде тя — ще се почувствам съкрушена, но да ти кажа честно, ще се опитам да им бъда много добра майка и ти няма да ме проклинаш за поведението ми. Ала има два брака, които са недопустими, Камеджиро. Ако пренебрегнеш това, по-добре не се връщай. Няма да си „добре дошъл“ нито в селото, нито в тази къща, нито в която и да е част на Хирошима кен. — Тя замълча тържествено, погледна през вратата, за да се увери, че никой не подслушва, и продължи: — Ако се ожениш, когато не съм ти подръка, Камеджиро, помоли двамата си най-близки приятели да проучат семейството на момичето. Знаеш кои са най-важните неща. Да няма болни, да няма луди, никой да не е в затвора, всичките й предци да са били добри, силни японци. Но после задай на своите съветници този въпрос: „Сигурни ли сте, че не е от Окинава?“. — Тя замълча драматично. Остави купичката с ориз, вдигна пръст към сина си и каза: — Не довеждай в тази къща момиче от Окинава. Ако се ожениш за такова момиче, ти си мъртъв.

Тя почака зловещото предупреждение да стигне до съзнанието на сина й, после добави:

— Опасността се състои в това, Камеджиро. Ние от Хирошима кен веднага подушваме онези от Окинава. Аз мога да позная едно момиче от Окинава, дори ако видя само няколко сантиметра от китката му. Но съм чувала, че на Хаваите хората забравят как се прави това. Там има много народ от Окинава и техните жени залагат капани на почтените японци. Съжалявам, че не мога да дойда с теб на Хаваите, защото аз умея да разкривам тези хитри твари. Опасявам се ти да не се заблудиш и да ни опозориш, Камеджиро.

Възрастната жена отново се разплака, но оризът спря потока на сълзите й и тя стигна до кулминацията на своето предупреждение:

— Има, разбира се, едно нещо, за което всеки верен син трябва да помисли, преди да се ожени, защото го дължи не само на родителите, но също така на братята и сестрите си. Камеджиро, казах ти, че ако вземеш момиче от Окинава, ти си мъртъв. Но ако се ожениш за ета, ти си нещо повече от мъртъв.

Отвращението, което се изписа на лицето на Камеджиро, беше доказателство, че той презира всички ата не по-малко от майка си, защото те бяха най-нисшата каста в Япония, най-нежеланите. През изминалите столетия те работели като касапи и кожари и продавали умрели животни. Сега живееха в ужасна мизерия, напълно изолирани от японската цивилизация, и щом им се удадеше възможност, търсеха далечни убежища като Хаваите. Само следа от кръв на ата можеше да отрови цяла фамилия, чак до далечните братовчеди, с които не се поддържа връзка, и Камеджиро потръпна.

Майка му продължи печално:

— Казах, че умея да откривам хората от Окинава и бих могла да те предпазя от тях. Но от една ата… не зная. Те са умни! Носят в себе си злото, а се опитват да се представят за обикновени люде. Крият се зад други имена. Захващат се с нови занятия. Сигурна съм, че мнозина от тях са се промъкнали на Хаваите, а как ще ги разпознаеш, Камеджиро? Какво ще правиш, ако в Хирошима кен плъзне мълвата, че те е хванала някоя ата?

Майка и син тръпнаха няколко минути при мисълта за този ужас, а после тя заключи:

— Затова, когато ти дойде времето, Камеджиро, според мен ще е най-добре да се ожениш за девойка от Хирошима. Е, аз не харесвам момичетата от самия град Хирошима, защото са големи кокетки. Те излизат скъпо на мъжете си и непрекъснато искат да се фотографират. Виждала съм много девойки от град Хирошима и макар да ме е срам да го кажа, някои от тях май не са по-добри от простите момичета на Ямагучи. А доколкото имам впечатление, и девойките от другия край на Хирошима кен не са особено благонадеждни. Затова не се хващай на въдицата само защото някоя непозната ти е казала, че е Хирошима гензу. Това може да не означава нищо.

И внимавай да не се сродиш със семейство, в което някога е имало предприемач. Старай се да избягваш градските фамилии. Право да ти река, Камеджиро, ще е най-добре да си вземеш някое девойче оттук, по-отблизо. Аз, разбира се, нямам много добро мнение за семействата от село Атазуки, защото те са прахосници, но мога да кажа, че в цяла Япония надали ще откриеш по-хубави момичета от тези в нашето село. Така че, като дойде време да се жениш, иди при писмописец и го накарай да ми прати вест, а когато ми я прочетат, аз ще ти намеря някое местно момиче и вярвай ми, Камеджиро, така ще е най-добре. — Тя направи драматична пауза, а сетне додаде, сякаш току-що й бе хрумнало: — Да кажем, някое добро и силно момиче като Йоко чан.

Камеджиро погледна майка си и не отвърна нищо, а тя довърши ориза си.

Когато дойде време да се сбогува със своите родители, той ги увери, че никога няма да стори нещо, с което да опозори тях или Япония. Неговият рязък баща го предупреди:

— Да не ми доведеш в къщата някоя окинавка или някоя ета!

Майка му обобщи моралните принципи на Хирошима с думите:

— Където и да отидеш, Камеджиро, помни, че си японец. Събери в гърдите си сила и бъди добър японец. Никога не забравяй, че един ден ще се върнеш в префектура Хирошима, най-гордата и великата в цяла Япония. Ела си у дома с чест или изобщо не си идвай.

После баща му го отведе настрани и му каза тихо:

— Бъди горд. Бъди японец. Събери в гърдите си сила.

Когато потегли от селото, той видя край светилището цветущото момиче Йоко сан и му се дощя да остави ридаещите си родители, да се втурне към нея и да извика: „Йоко чан! Щом спечеля пари, ще изпратя сватовниците!“ Но яките му крака нямаха сила да го понесат в тази посока, а и да бе тръгнал, щеше да му изневери гласът, защото официално те не се познаваха и всички онези вълнуващи неща, които се бяха случили зад тъмната плъзгаща се врата, не бяха станали наистина — нали той нито веднъж не бе свалил маската!

И така, Камеджиро продължи да върви: жилав, як дребосък с ръце, висящи като пълни ведра, но когато мина покрай светилището с вперен право пред себе си поглед, все пак получи по някакъв неведом начин уверението на Йоко, че ако си направи труда да я поиска за жена, тя ще отиде при него. И чак до Хаваите го съпътстваше чувството на безмерно щастие.

Първите три километра пътят му водеше покрай брега на Вътрешно море и пред него постепенно се разкриваше менящата се панорама на приказните острови. Зелени, сини и с кафявия цвят на скалите, те се издигаха от хладните води, протягайки боровете си чак до небето. На един от тях се извисяваше като божия птица отвесна пурпурна порта, бележеща мястото на древно шинтоистко светилище. На други Камеджиро видя да стърчат потъмнели от времето каменни стени на будистки храмове. Колко прекрасна беше тази пътека! Как пееше земята, докато ветровете откъм морето люлееха насам-натам зреещите класове на оризовите ниви!

На всяка крачка Камеджиро неочаквано откриваше нещо красиво, защото вървеше по един от най-славните пътища в света, и песента на този ден вечно щеше да звучи в ушите му. По някое време той спря, загледа се омаян в множеството острови, вълшебно пръснати сред прозрачните води, и се закле: „Няма да мине много време и аз ще се върна при Вътрешно море“.

Когато „Киото мару“ ги стовари в Хонолулу, той заръча на преводача от имиграционната служба:

— Сложете на документите ми печат за пет години.

За щастие не разбра онова, което служителят промърмори на помощника си:

— Де да можех да повярвам, че тези дребни жълти копелета ще останат само пет години!

Ала на Хаваите имаше и други хора, които посрещаха японците без лоши мисли, защото същия ден хонолулският вестник „Мейл“ излезе с уводна статия:

„Джандърс и Уипъл“ трябва да бъдат поздравени, задето осъществиха плановете си и докараха 1850 силни и здрави японски селяни, които ще работят в нашите плантации за захарна тръстика. Те имат намерението, ако се окаже необходимо, на по-късен етап да доставят още толкова. Вчера ние посетихме „Киото мару“, за да видим новодошлите, и можем да съобщим, че имат вид на яки мъже. Управителите на плантации, които вече са ръководили японски работници, единодушно заявяват, че те чувствително превъзхождат злополучните китайци, на чието място идват. Японците са покорни, изключително чисти, съблюдават законите, не са пристрастени към хазарта и горят от желание да свършат поне осемдесет процента повече честна работа, отколкото мързеливите китайци.

За разлика от китайците, японците нямат склонност да се обединяват в ожесточени групички. Бидейки селяни, те харесват работата в плантациите и ще си стоят на полето, следователно имаме основание да очакваме, че ще бъде сложен край на мошеничествата, с помощта на които през последните години хитрите азиатци бягаха от честната работа в тръстиковите ниви и монополизираха магазините в града ни. Японците са известни с нежеланието си да се занимават с търговия, но „Джандърс и Уипъл“ са взели допълнителни предпазни мерки, като са докарали само силни и здрави мъже от селски райони. Между тях няма лукави жители на Токио, зловещо спотайващи се в своите банди. Собствениците на плантации могат също така да бъдат сигурни, че външният вид на работническите лагери бързо ще се подобри, защото японците обичат да се занимават с градинарство и скоро жилищата им ще станат приветливи.

Пристигането на тези японци е особено благоприятно за нас в два аспекта. Първо, увериха ни, че техните мъже не сключват бракове с жени от каквато и да било друга раса, освен своята собствена, и ние имаме пълното основание да очакваме, че ще бъде сложен край на срамните сцени, когато азиатци в напреднала възраст се женят за най-хубавите млади хавайки. Второ, поради феодалната структура на японското общество, при която всеки японец е предан до смърт на господаря си, фирмите като „Джандърс и Уипъл“ ще установят, че новите им работници вероятно ще са между най-лоялните на земята. Управителите на плантации, които са работили с японци, уверяват, че те харесват твърдата ръка, очакват да им се казва какво да вършат, реагират безотказно на строгото, дори грубо отношение и са свикнали от време на време, когато работата им не отговаря на изискванията, да понасят силни удари. За разлика от китайските си братовчеди, те нито негодуват срещу справедливите наказания, нито се обединяват тайно против онези, които им ги налагат.

С една дума, ние сме убедени: бъдещето ще покаже, че истинският просперитет на Хаваите е започнал с доставянето на тези яки работници, и когато след изтичането на срока, за който са наети, потеглят обратно за Япония, всеки с пълен джоб честно спечелено злато, ще ги изпратим с нашето топло „алоха“. Днес ги посрещаме като удачна замяна на китайците, които се представиха толкова зле. Алоха нуи нуи!

* * *

Повечето от хиляда осемстотин и петдесетте японски работници, които слязоха от парахода в онзи септемврийски ден на 1902 година, получиха назначение в плантации на Оаху — острова, на който се намира Хонолулу, и се почувстваха потиснати от безплодните райони навътре в сушата. Дотогава не бяха виждали кактуси, но като земеделци се досещаха, че те говорят лошо за почвата, върху която растат, и сивкавочервената пепел ги ужаси. Разбираха, че до тези места не достига вода, и макар да не бяха отглеждали говеда, не им бе трудно да забележат, че дръгливите животни, които бродеха из пустеещите поля, страдат не само от жажда, но и от глад. Бяха разочаровани от тази изгорена от слънцето земя, която обещаваше толкова малко, и един селянин пошушна на приятелите си:

— Америка съвсем не е такава, каквато разправяха.

Но Камеджиро Сакагава не преживя това разочарование, защото бе попаднал в група работници, изпратена на друго място, и когато се озова там, веднага видя, че новата му земя е между най-плодородните в света. Дори великолепните ниви край Вътрешно море не бяха по-хубави от района, който щеше да обработва. За да стигне до този истински рай, младият Камеджиро не бе преведен по прашните пътища на Оаху; бе качен на малко междуостровно корабче, което иначе се използваше за транспортиране на прокажени, и след дълга, изпълнена с неволите на морската болест нощ, бе свален на остров Кауаи. На кея ги чакаше нетърпеливо висок конник с насечено от белези лице и когато капитанът на корабчето прояви несръчност при приставането, лично зараздава гръмогласни заповеди, сякаш той командваше тук. До него подтичваше дребен японец и щом съотечествениците му най-сетне слязоха от параходчето, им каза:

— Човекът на коня се нарича Дивия Уип Хоксуърт. Ако работите добре, и той ще е добър. Ако не — ще ви бие по главите. Затова работете добре.

Докато преводачът им говореше, Дивия Уип навлезе с коня между хората, пресегна се с камшика за езда и повдигна брадичката на Камеджиро Сакагава.

— Разбра ли? — изръмжа той.

Дребният преводач попита:

— Ано хито га юта кото уакари машита ка?

Набитият Камеджиро кимна и Дивия Уип отпусна камшика, наведе се и потупа новия работник по рамото. После обърна коня, застана в началото на редицата и изрева:

— Тръгваме! — Поведе ги от пристана към един нажежен път, където чакаха няколко каруци за захарна тръстика със запрегнати коне. — Качвай се! — изкомандва той и когато японците се настаниха в ниските коли с дълги, овързани с въжета ритли, се придвижи в челото на колоната и викна: — Напред към Ханакаи!

Процесията напусна пристанищния град и бавно потегли на север по източния бряг на острова.

Докато пътуваха, мъжете за пръв път видяха цялото великолепие на Хаваите, защото им се бе паднало да работят на един от най-прекрасните острови в Тихия океан. Отляво се издигаше до небесата остра назъбена планина, покрита с вечна зеленина. Родена милиони години преди другите планини на Хаваите, тя първа бе моделирана от ерозията и бе придобила неповторими, радващи окото форми. По някое време ветровете бяха издълбали цял тунел в най-високия масив, през други епохи по-меките скали се бяха разпаднали и само отделни базалтови остриета бяха останали да стърчат като стражи. Надясно се простираше величествен бряг, прорязан от дълбоки заливи и очертан от пенестия прибой, който неспирно връхлиташе върху тъмните скали и искрящия бял пясък. На всеки километър пред Камеджиро и спътниците му се разкриваше нова поразителна гледка.

Но от всичко видяно този ден най-впечатляваща бе червената земя. В продължение на милиони години вулканичните изригвания бяха бълвали пласт след пласт богати на желязо скали, през следващите милиони години това желязо бавно и неусетно се бе разпадало и сега можеше да се види като гигантски камари блещукаща ръжда — прочутата червена почва на Кауаи. Тук-таме в обвитата със зеленина планина зееха белези от откъснали се скали и разкриваха червена като свежа кръв почва. На други места нивите, покрай които минаваха, искряха подобно жарава, след като пламъците току-що са се уталожили. В някои дълбоки долини пък, където бе проникнала и малко черна пръст, получилото се червено бе почти керемидено. Ала цветът на почвата навсякъде бе червен. Тя светеше в стотици различни нюанси, но беше най-красива, когато се открояваше сред пищната зеленина на острова, понеже двата цвята се подчертаваха взаимно. Кауаи като че ли напълно заслужаваше името, с което любовно го наричаха: остров градина.

Защото в щедрата, богата на желязо червена почва растяха множество дървета: палми, опасващи крайбрежието; пандануси, които се преплитаха в гъста джунгла; баняни[3] с техните хиляди въздушни корени; хау и коу[4], незаменимите дървета на тези острови; бързорастящата дива слива, която бе внесена от Япония, за да се осигурят на работниците дърва за горене; и тук-таме по някоя кралска палма[5], чийто на места обрасъл с мъх ствол се издигаше величествено до небесата. Но имаше едно дърво с изключително значение за Кауаи, което правеше живота и земеделието на този остров възможни. Там, където мощните североизточни пасати заливаха сушата с морска вода и солен въздух и унищожаваха всякаква растителност, хората бяха засадили странното, копринено, сиво-зелено дърво казуарина[6], наричано понякога и желязно. Покрай брега растяха горички от това любопитно дърво, покрито с двадесет и пет сантиметрови иглички и подобни на топчести копчета шишарки, и засланяха острова. Зеленината на казуарината беше оскъдна и на пришълеца всяко отделно растение се струваше така крехко, сякаш всеки момент ще загине, но тя притежаваше огромна способност да се възстановява, вирееше най-добре на свирепите солени пасати, които лудо развяваха нежните й иглички и превиваха червенокория й ствол. Тогава дървото се вкопчваше още по-здраво в земята и спасяваше острова. Океанските ветрове връхлитаха върху клоните, игличките задържаха солта, яростта на бурята се усмиряваше и под закрилата на казуарината всичко живо се чувстваше в безопасност.

Докато японците пътуваха през потъналата в зеленина страна на чудесата, откъм океана се надигна буря и върху сушата се изля дъжд като из ведро, но стиснал здраво юздите на подплашения кон, Дивия Уип извика на своя преводач:

— Ишии сан, кажи на хората, че тук на Кауаи не бягаме от бурите!

Нисичкият и слаб японец затича от каруца на каруца, крещейки:

— На този остров вали по десет пъти на ден. Но слънцето бързо се показва. Ние не обръщаме никакво внимание на дъжда.

И както бе предсказал, след няколко минути силната буря ги отмина и забесня в близката долина, ала над нея скоро се изви дъга. Камеджиро и другарите му пътуваха тъкмо по посока на дъгата.

Бяха пристигнали в долината на Ханакаи, долината на океана, но този факт още не им бе известен, защото шосето, по което се движеха, на това място бе към два километра навътре в сушата. Скоро вдясно от него се появи красив път, водещ надолу към океана. Той бе ограден от двадесет чифта сивостволи и прави кралски палми, които Уип бе изпратил от Мадагаскар по един от корабите на „Хоксуърт и Хейл“. Тези величествени стражи бдяха над пътя, както навремето каменните лъвове на асирийците. Когато навлязоха в дълбоката сянка на палмите, работниците почувстваха, че наближават нещо много специално, и след малко стигнаха до двадесет двойки норфолкски борове, благородни дървета, подобни на скулптури, първоначално расли само на един остров в Южния Пасифик. Преди няколко години Уип бе получил двеста млади фиданки и ги бе пръснал навсякъде из Хаваите. След тях следваше най-красивата част от пътя: вляво, на север, се нижеше непрекъсната редица кротонови храсти[7], които Уип бе внесъл от Гвадалканар, Соломоновите острови, и тези ниски, прекрасни растения му бяха най-любими от всичко в неговата плантация. Преливащите им в зелено, червено, пурпурно, златно и синьо листа бяха за Хоксуърт постоянен източник на възторг. Отдясно пък бяха засадени хибискусови дървета, ниски и храстоподобни, с над десет вида лъскави като коприна нежни цветове, всичките в различни ослепителни багри. Уип най-много обичаше яркожълтия хибискус, по-едър от голяма чиния, който сияеше като злато под лъчите на слънцето.

После пътят рязко изви на юг и навлезе в обширна затревена площ. Както бе прието по онова време на Хаваите, нямаше специална алея, която да води към дома на Хоксуърт. Гостите минаваха с колите през моравата откъдето си поискат, защото колкото и стъпкана да оставаше след тях тревата, на следващия ден неизбежният дъжд и слънцето заличаваха всички следи. Пред къщата имаше само две дървета. Вдясно растеше африканска магнолия с тъмнозелени листа и разточително пръснати в короната й огненочервени цветове, а вляво се издигаше едно от най-странните дървета в природата, златното дърво, което Уип бе открил в Южна Америка. Всяка година то се обсипваше с безброй яркожълти цветове и тъй като бе високо над петнадесет метра, гледката бе поразителна.

Къщата беше дълга и ниска, построена първоначално от най-отбран дървен материал в Китай, а сетне разглобена и транспортирана до Ханакаи с един от товарните кораби на „Хоксуърт и Хейл“. Тя бе разположена от североизток на югозапад и южната й фасада се състоеше от осем високи гръцки колони, носещи верандата, върху която бе съсредоточен животът на семейството. Защото гледката от ланаи — откритата тераса — приковаваше погледа. Мека зелена морава се спускаше до ръба на стръмната скала на стотина метра над повърхността на океана, който тук се врязваше дълбоко в сушата и образуваше залива Ханакаи. Когато силна буря връхлиташе Кауаи, беснеещият океан протягаше в залива вездесъщата си ръка, но там се оказваше в плен и започваше да се мята нагоре по червените скали като затворен в клетка звяр. Изхвърлените най-високо водни пръски застиваха за миг, после се сгромолясваха с рев по отвесните стени. Да станеш свидетел на такава буря в Ханакаи означаваше да видиш океана в пълната му мощ. Но на север и на изток, там, откъдето идваха бурите, недостъпна за погледа откъм къщата, се издигаше преградата, от която зависеше животът в Ханакаи: казуарините — безмълвни, стенещи труженици, чиито иглички отсяваха солта; пречупваха гръбнака на свирепите ветрове, и ако златното дърво бе чудото на тази част от Кауаи, то съществуваше единствено поради това, че казуарините поемаха ударите на стихията върху себе си.

Под закрилата на казуарините Дивия Уип спря да се порадва на красотата в своя любим кът от островите. Той му бе подарен от обожаващия го дядо, капитан Рейфър Хоксуърт, който пък го бе получил от алии нуи Ноелани. Уип бе донесъл тук своите съкровища, събирани по целия свят. Най-хубавото манго, най-ослепителните хибискуси, най-красивите коне на Хаваите се отглеждаха в Ханакаи. И сега, докато оглеждаше червената земя и слушаше рева на блъскащия се в скалите океан, той промърмори: „Какви щастливци са тези японци, че са дошли да работят тук!“.

Разбира се, Камеджиро и другарите му не влязоха с Уип в къщата. В края на пътя господин Ишии, преводачът, ги поведе точно в обратната посока, към казуарините, и след по-малко от километър те стигнаха до ниска и дълга дървена барака, която се състоеше от една-единствена стая с три врати и няколко прозореца. Вътре имаше пет-шест маси и изкорубени дървени легла. Отвън стърчаха два неописуемо вонящи клозета с кладенец помежду им. Никакви цветя, никакви дървета, нищо, което да придава на мястото малко по-приветлив вид, затова пък голямо изобилие от червена кал, гъсталак от дива слива, от който можеха да се секат дърва за горене, и във всички посоки — зелена пустош от избуяла захарна тръстика. Това бе лагерът Ишии, известен така заради преводача, който го ръководеше.

В този лагер нямаше жени, нямаше удобства за отдих, нямаше лекар, нито храм. Имаше много ориз, тъй като Дивия Уип държеше хората му да бъдат хранени добре. Във всеки лагер — защото този беше само един от седемте в плантацията Ханакаи — някой от мъжете биваше назначен за рибар и носеше на масата всичко, което успееше да налови в щедрите води около рифовете на Кауаи. Твърдото намерение на Уип Хоксуърт беше всеки ангажиран от него работник да се труди тук пет или десет години, да спестява парите си, а сетне да се върне в Япония. Така нямаше нужда от жени и от храмове, не бе особено необходим и лекар, тъй като той наемаше само най-здравите.

В Ханакаи работниците на Хоксуърт ставаха в четири часа сутринта, закусваха топла храна и тръгваха към нивите, за да бъдат там в шест. Работеха до шест вечерта и се връщаха в лагера Ишии кой, когато стигне. За това им се плащаха по шестдесет и седем цента на ден, но храната и продънените легла бяха безплатни. Разбира се, когато се прибираше реколтата, оставаха на полето по деветнадесет часа, без да им се дава и стотинка допълнително.

През първия си работен ден Камеджиро Сакагава се върна по здрач, усещайки как силата напира в костите му. Заоглежда се за някое място, където да се изкъпе, защото, както всички японци, и той държеше фанатично на чистотата. Беше поразен, когато разбра, че не са се погрижили за нещо толкова естествено. Можеше да изпомпа вода от кладенеца, но как да се изкъпеш прилично със студена вода? През тази първа вечер, макар и възмутен, трябваше да се задоволи с това. Чу мърморенето на другарите си, които си спомняха блаженството на горещите бани в Хирошима, начаса отиде при Ишии сан и каза:

— Мисля да направя баня за лагера.

— Няма дървен материал — отвърна Ишии сан. Неговата работа бе да защитава интересите на господин Хоксуърт.

— Видях малко стари дъски в края на нивата — рече Камеджиро.

— Можеш да ги вземеш, но няма гвоздеи — предупреди го Ишии сан.

— Забелязах някакви пирони на мястото, където е укрепяван напоителният канал.

— Ръждиви ли бяха?

— Да.

— Можеш да ги вземеш.

През втория си пълен ден от пристигането на Хаваите Камеджиро започна строежа на банята. Повечето време работата му не спореше, защото не успяваше да намери подходящ дървен материал, нито пък имаше откъде да вземе парче галванизирана ламарина за под коритото, където щеше да се пали огънят. Накрая хвана Ишии сан, който се отнасяше насмешливо към цялото начинание, и го накара да говори с господин Хоксуърт — Хоксууърту, така му викаха японците — и високият господар изръмжа:

— За какво ти е дотрябвала галванизирана ламарина?

— За да се къпя — отвърна Камеджиро.

— Аз се къпя със студена вода — сопна му се Хоксуърт.

— Аз не! — озъби се и Камеджиро и Хоксуърт се завъртя на седлото да разгледа това джудже с дългите, стърчащи настрани от тялото ръце.

— Не ми отговаряй така! — заплашително каза Хоксуърт, като насочи камшика си към него.

— Ние трябва да се поддържаме чисти — настоя на своето Камеджиро, без да отстъпи пред камшика.

— Вие трябва да работите — бавно изрече Хоксуърт.

— Но след работа искаме да бъдем чисти — твърдо отвърна японецът.

— Ти май си търсиш боя! — извика Хоксуърт, скочи от коня и хвърли юздите на един от придружителите си. Ишии сан, преводачът, започна да се поти и зафъфли:

— О, не, сър! Този човек е отличен работник!

— Млъквай! — сряза го Хоксуърт и бутна настрани дребния си служител. Приближи се до Камеджиро и понечи да го сграбчи за раменете, но в този момент забеляза огромните мускули на опърничавия работник, както и че той няма намерение да позволи дори на господаря си да го докосне. Двамата мъже стояха насред тръстиковата нива и се гледаха. Другите японци трепереха от ужас да не стане някоя беля, но Камеджиро, за своя изненада, не бе ни най-малко разтревожен. Той изучаваше големия американец и си мислеше: „Само да направи още една стъпка към мен, ще забия глава в мекия му корем“.

Напрежението премина във взаимно уважение и Дивия Уип попита Ишии сан:

— Какво иска той?

— Строи баня за лагера — повтори Ишии.

— Точно това не ми е ясно — отвърна Хоксуърт.

— Японците не могат да живеят без всекидневната си баня — обясни Камеджиро.

— Помпайте си вода и се къпете — рече Уип.

— Гореща баня — добави Камеджиро.

Двамата мъже се гледаха втренчено един дълъг миг, после Уип се разсмя непринудено и попита:

— Та значи ти трябва рифелувана ламарина?

— Да — кимна японецът.

— Ще я имаш — отсече Хоксуърт, намигна на Камеджиро, сякаш бяха хлапета, които си играят, и го потупа с камшика под брадичката. Японският работник бавно отмести дръжката с един пръст. Двамата мъже се бяха разбрали.

Когато банята бе построена — квадратно корито на крачета, дълбоко метър и двадесет — Камеджиро стъкми тръба от три бамбукови стъбла, която докарваше вода от помпата. Запали под галванизираната ламарина огън от клони на дива слива и щом водата се загря, заудря по парче желязо, за да свика лагера. Всеки мъж се събличаше, окачваше дрехите си на греда със стърчащи от нея пирони и получаваше едно канче гореща вода, с което да се насапуниса и изплакне вън от коритото. Сетне изкачваше трите дървени стъпала, влизаше в изпускащата пара вода и блаженстваше в продължение на четири минути. През това време следващият се плакнеше и щом предишният излезеше с неохота, нетърпеливо се потапяше в коритото. Камеджиро поддържаше огъня и доливаше още вода, когато беше необходимо.

Първите десет души плащаха за банята по един цент и теглеха чоп кой да влезе най-напред в коритото. За следващите цената бе половин цент, всеки желаещ можеше да използва водата. Дълго след падането на нощта, когато пенитата бяха грижливо скътани и другите мъже вече вечеряха, Камеджиро се събличаше, слагаше под ламарината още едно дърво — защото обичаше банята по-гореща, отколкото повечето хора — и след като се насапунисаше грижливо и се изплакнеше отвън, влизаше в останалата вода. Горещината й го обгръщаше и го караше да забрави Хирошима и трудностите на деня. Казуарините на изток държаха бурите на разстояние, а топлата баня прогонваше всички грижи.

Преди да се отпусне в леглото, той неизменно поглеждаше с дълбок респект единственото си ценно притежание — поставения в черна рамка портрет на японския император. Нисичкият работник се покланяше на мрачния брадат владетел. Единствената истина в неговия живот, която не подлежеше на никакво съмнение, бе, че лично императорът знае какво е поведението му всеки момент и се наскърбява, когато той не се държи както подобава. Всяка вечер, преди да заспи, слагаше на везните всичките си дела от изминалия ден с надеждата, че императорът ще ги одобри.

За да набавя необходимите за горещата баня дърва, Камеджиро ставаше сутрин в три и половина и продължаваше работата си, докато другите се хранеха. След като осигуреше нужното количество съчки, той грабваше две топки ориз, малко туршия и парче риба и ги ядеше, бързайки към нивата. В шест, когато работният ден приключеше, хукваше към къщи преди останалите, за да запали огъня, и нямаше време да се нахрани, докато не се изкъпеше и последният човек, а после хапваше каквото бе останало. По този начин бяха събрани парите за важната стъпка, която щеше да предприеме тринадесет години по-късно, през 1915 година.

Не беше лесно да се натрупат пари, дори когато човек работеше така упорито, както Камеджиро. Например през 1904 година в Азия се заговори за събития, които стопиха спестяванията му, но при създалите се обстоятелства никой, достоен да се нарече мъж, не би постъпил по-различно от него. От няколко месеца Япония си имаше неприятности с Русия и божествената повеля на императора към народа му бе стигнала чак до далечния Кауаи, където Ишии сан бе прочел с треперещ глас пред събралите се японци неговия декрет:

„Тъй като най-чистосърдечното Ни желание е да запазим мира на Изтока, Ние наредихме на Нашето правителство да преговаря с Русия, но вече сме принудени да заключим, че тя не проявява искрено желание да се споразумеем. Затова се разпоредихме правителството Ни да прекъсне преговорите с Русия и решихме да предприемем по свое усмотрение действия за гарантиране на Нашата независимост и самозащита.“

— Какво означава това? — попита Камеджиро.

— Война — отвърна един по-възрастен мъж.

После гласът на Ишии сан се извиси благоговейно и той предаде специалното послание на далечния император към всички верни поданици: „За осъществяването на намеренията Ни разчитаме на вашата лоялност и храброст, убедени сме, че ще запазите неопетнена честта на Нашата империя“.

— Банзай! — изрева един бивш войник.

— Япония ще победи! — завикаха работниците.

Ишии сан почака да утихне врявата, после обяви:

— В петък служител на самия император ще дойде в Ханакаи да събира пари за имперската армия. Да покажем на света, че сме лоялни японци! — Той се поколеба за момент, след това рече: — Аз ще дам единайсет долара.

Тълпата ахна, хората си даваха сметка каква голяма част от мизерната му заплата представлява това. Още един се вдъхнови и викна:

— Аз ще дам деветнайсет долара.

Множеството заръкопляска, обещаваните суми ставаха все по-големи и Камеджиро бе увлечен от всеобщата разпаленост. Япония беше в опасност. Представи си нивите на своите родители, прегазени от руските варвари, и си помисли колко маловажни са неговите спестявания от банята. В емоционален унес, виждайки пред очите си строгото брадато лице на императора, той се изправи и викна гръмогласно:

— Аз ще дам всичките си пари от банята! Седемдесет и седем долара.

Понесоха се мощни овации и един будистки свещенослужител рече:

— Нека сърцата ни се преизпълнят с решителност да пазим честта на Япония така, както стори днес Сакагава Камеджиро!

Мъжете захлипаха и запяха песни, а Ишии сан призова с високия си тънък глас:

— Нека всеки приближи и се закълне във вярност към императора!

Без някой да им е наредил, работниците се подредиха в стегнати редици и когато минаваха покрай мястото, където стоеше будисткият свещенослужител, удряха крак в маршова стъпка. Сковано притиснали длани към коленете, те се покланяха сякаш пред самата августейша особа и викаха: „Банзай! Банзай!“.

След като възторгът се уталожи и императорският емисар си замина с парите, лагерът мъчително зачака новини от войната. Носеше се мълва, че на остров Кюшу били дебаркирали руски войски, и през нощта Камеджиро пошушна на Ишии сан:

— Не е ли по-добре да се върнем в Хонолулу и се опитаме да намерим кораб, който да ни закара до Япония?

— Не — мрачно отвърна Ишии. — В края на краищата това, което достига до нас, са само слухове.

— Но Япония е в опасност! — промълви Камеджиро.

— Трябва да чакаме по-достоверни новини — настояваше на своето Ишии сан и тъй като умееше да чете и пише, хората го слушаха. 1904 година отмина в тревожни предчувствия.

През януари 1905 година неговото благоразумие бе възнаградено, до Кауаи стигна вестта, че голямата руска крепост Порт Артур е паднала след обсадата на японците. Кауаи — тоест живеещите там японци — бе луд от радост и в плантаторския град Капаа бе организирано факелно шествие. Тържествата едва бяха отшумели и дойде новината за още по-изненадващата победа в Мукден, а скоро след това — и за драматичните събития в пролива Цушима. Японците, командвани от адмирал Того, бяха влезли в сражение с руски флот от тридесет и осем големи кораба; деветнадесет от тях бяха потопени веднага, пет бяха пленени, а от останалите четиринадесет едва три се добраха до Русия. Повече от десет хиляди неприятелски войници бяха удавени, а шест хиляди бяха взети в плен. Японците загубиха само три малки торпедни катера и около седемстотин човека. Хонолулският „Мейл“ нарече Цушима „една от най-категоричните победи, постигани от отделна нация срещу превъзхождащ я противник“.

Като научи тази зашеметяваща новина, Камеджиро избухна в сълзи и каза на приятеля си Ишии сан:

— Чувствам се така, сякаш моите пари от банята са потопили руския флот.

— И имаш право — увери го Ишии сан. — Защото тези пари са израз на безсмъртния японски дух. Я погледни нещастните американци! Техният президент им говори, а нищо не се променя. Никой не му обръща внимание. Ала когато императорът отправи послание към нас, ние го чуваме, макар да сме захвърлени накрай света.

Камеджиро се замисли за момент върху това, после попита:

— Ишии сан, днес ти чувстваш ли се горд?

— Чувствам се така, сякаш сърцето ми е балон, който ме носи над дърветата — отвърна Ишии сан.

— На мен пък ми се струва, че в гърдите ми непрекъснато гърмят оръдия — довери му Камеджиро. — Оръдията на адмирал Того. — Очите му отново се просълзиха и той попита: — Ишии сан, мислиш ли, че ще е уместно да отправим една молитва за този велик адмирал, който спаси Япония?

— По-добре да присъства и свещенослужителят. Това е негова работа.

— Но какво лошо има, ако ние самите се обърнем с лице към Япония и си кажем молитвата?

— С удоволствие бих го направил — призна си Ишии сан и двамата работници коленичиха в червената прах на Кауаи, всеки с мисълта за Хирошима, за оризовите ниви, за пурпурната порта, извисяваща се над японското море, и се помолиха тяхната храбра страна винаги да завоюва победи.

По това време Камеджиро бе спестил от надниците и от банята нови тридесет и осем долара, а в лагера подозираха този факт и когато до Кауаи стигна вестта, че в самия център на Хонолулу ще се състои разкошно честване на победата, на което ще могат да присъстват всички хавайци, и че остров Кауаи е поканен да изпрати двама души да дефилират в японски униформи и да изпълняват ролите на безсмъртни военачалници като адмирал Того, всички се съгласиха, че единият от тях трябва да е Камеджиро, защото той можеше да плати пътя си. Другият беше един човек на име Хашимото, той също имаше известни спестявания. В края на май 1905 година двамата яки работници потеглиха за Хонолулу с междуостровния параход „Килауеа“. Там комитетът ги снабди с красиви униформи, които съпругите на местни японци бяха изкопирали от снимките в списанията, и Камеджиро се видя в целия блясък на полковник, издокаран така в памет на един от командирите, който по време на обсадата на Порт Артур се бе хвърлил срещу руските оръдия. Този полковник, на име Ито, бе разкъсан на парчета и се бе превърнал в безсмъртен национален герой. А следобеда на 2 юни 1905 година преливащият от гордост полковник Сакагава застана в редиците и самоуверено закрачи по улиците на Хонолулу, през Нууану до парка Аала, където хиляди японци образуваха процесия. Тя продължи тържествено до японското консулство, а там изпълнен с достойнство мъж в редингот и черна папийонка поздравяваше ликуващата тълпа, кимайки важно. Работник от плантацията на „Джандърс и Уипъл“ на Оаху, облечен с униформа като на адмирал Того, даде от стъпалата пред сградата знак за виковете „банзай“ и официалната манифестация се разтури. Камеджиро и неговият другар Хашимото се върнаха в парка Аала, където на жадното за зрелища множество се предлагаха демонстрации на японска борба и бой с мечове. Но тържествата по случай победата щяха да имат и един по-различен нюанс, който Камеджиро никога нямаше да забрави. В десет часа, когато тълпата бе най-гъста, в нея се разтвори пътека и осем професионални гейши от една чайна тръгнаха да заемат мястото си на подиума за танци. Една от тях мина със своята леко полюшваща се походка толкова близо до него, че пудрата от нейната коса влезе в ноздрите му, и Камеджиро бе принуден да си признае, за първи път от три години, че го измъчва отчаян глад за момичето Йоко от Хирошима.

Погледът му се замъгли и той си представи, че отново закрива лицето си с маската и се готви да се промъкне в спалнята й. Усещаше ръцете й около себе си, в ухото му звучеше нейният глас. Тълпата го притискаше от всички страни, но той вече не беше част от нея — бе в Хирошима през пролетта, когато оризищата преливат в нежнозелено. Завладя го ужасна мисъл: „Аз никога няма да напусна Кауаи! Ще умра тук и никога повече няма да видя Япония! Ще прекарам целия си живот без жена!“.

В мъката си тръгна из тълпата, като заставаше така, че да докосне една или друга омъжена японка. Не ги пипаше, не ги поставяше в неловко положение, искаше само да ги види и да почувства, че наистина съществуват. Изцъклените му очи ги гледаха втренчено. „Такъв глад изпитвам!“ — рече си той, докато се придвижваше, за да пресрещне една матрона, най-малко двадесет години по-възрастна от него. Тя се тътреше, без да повдига крака от земята, както повеляваше японският стил, и тихото шумолене от преминаването й му се стори един от най-приятните звуци, които някога е чувал. Инстинктивно протегна ръка и я сграбчи за рамото. Шумоленето секна. Жената го погледна смаяно, избута ръката му и промърмори:

— Ти си японец! Дръж се прилично! Особено пък докато носиш тази униформа!

Усмирен, той избяга от блъсканицата и намери Хашимото, който каза дръпнато:

— Тези проклети гейши ме влудяват. Хайде да намерим някой публичен дом.

Двамата работници от Кауаи тръгнаха да изучават района около Аала, но един непознат им пошушна:

— Къщите, които търсите, са все в Иуилеи.

И тъй, те побързаха да отидат в този квартал на града, ала публичните домове бяха пълни с по-богати клиенти и не успяха да влязат.

— Ще награбя първата жена, която видя — рече Хашимото.

— Не! — опита се да го спре Камеджиро, който не бе забравил как го бе скастрила японката.

— Върви по дяволите! — кресна му другият. — Момичета! Момичета! — развика се на японски той. — Ето ме, идвам да ви открия! — И хукна по една от уличките на Иуилеи.

Камеджиро, засрамен, че се намира на такова място, облечен като пожертвалия живота си в Порт Артур полковник Ито, избяга оттам и се върна в парка. Часове наред седя и зяпа танцьорките. Този път се държеше настрани от жените. Сетне при него дойде възрастен японец с бутилка саке и рече:

— О, полковник! Каква славна война бе това! А забеляза ли най-интересното тази вечер? Докато дефилираше нашата армия, нито един проклет китаец не се осмели да се появи на улицата! Слушай какво ти говоря, полковник! През 1895-а победихме китайците, а през 1905-а — руснаците. Две от най-големите нации на земята. С кого ли ще се бием след десет години? С Англия? С Германия?

— Цял свят може да се гордее с Япония — съгласи се Камеджиро.

— И най-важното, полковник — продължи пияницата — хората тук, на Хаваите, вече ще трябва да ни уважават. Високомерните луна — немските надзиратели, които ни бият с камшици, и норвежките, които ни презират, ще трябва да се отнасят към нас, японците, с уважение! Ние сме велик народ! Затова, полковник, обещай ми едно нещо, и ще ти дам още саке. Следващия път, когато европейски луна посмее да те удари в тръстиковите ниви, убий го! Ние, японците, ще дадем на целия свят да се разбере!

Празненството беше страхотно, достойно за извоюваната от отечеството внушителна победа, и макар да бе струвало на Камеджиро голяма част от неговите спестявания и да му бе напомнило колко е самотен, той чувстваше, че си бе заслужавало. Но то имаше едно злощастно последствие, което никой не би могъл да предвиди и което продължаваше да живее в неговото съзнание дълго след като самото честване бе избледняло в паметта му.

Всичко бе започнало в публичните домове на Иуилеи, след като Камеджиро заряза на улицата своя похотлив приятел. Младежът бе проникнал насила в един от бардаците и пет-шестима възмутени от нахлуването му германци го бяха напердашили яко. Захвърлен в канавката, той бе намерен от хавайски младеж, сутеньор на група момичета. Както бе прието на островите, младежът го замъкна в дома си, където неговата сестра проми раните на объркания японец. Двамата можеха да разговарят единствено на развален английски, ала очевидно си бяха казали достатъчно, защото Хашимото се върна на кораба за Кауаи, следван от хавайката. Тя бе висока, дружелюбна, едроока и носеше със себе си само един овързан с канап вързоп, но, изглежда, харесваше мускулестия, лишен от сантименталности Хашимото и явно възнамеряваше да остане с него.

— Ще се оженя за нея — храбро заяви Хашимото.

Камеджиро все още бе облечен като полковник и нещо — тържествата по случай победата ли, униформата ли — този ден го настройваше особено патриотично. Едва приятелят му бе изрекъл фаталните думи „Ще се оженя за нея“, и той се хвърли в атака, сякаш наистина бе военен командир. Сграбчи Хашимото за ръката и го предупреди:

— Ако направиш подобно нещо, цяла Япония ще се срамува от тебе.

— Може и никога да не се върна в Япония — рече Хашимото.

Импулсивно, като истински полковник, Камеджиро го удари през лицето и кресна:

— Да не си посмял да говориш така! Япония е твоята родина!

Хашимото бе изненадан от неочакваното поведение на полковник Сакагава, но си даваше сметка, че заслужава да го смъмрят, затова промърмори:

— Уморих се да живея без жена.

Това придаде на разговора не дотам военен тон, Камеджиро престана да бъде полковник на императора и отново се превърна в приятел.

— Хашимото сан, достатъчно голямо прегрешение е, че си ходил в такава къща, но да вземеш със себе си едно от момичетата и да се ожениш за него! Трябва да събереш сили и да се държиш като почтен японец.

— Тя не е от публичен дом — заобяснява Хашимото. — Тя е добро момиче, от работливо семейство.

— Но не е японка! — възрази Камеджиро.

Не успя да постигне нищо с Хашимото, който бе твърдо решен да не живее повече сам. След като на Кауаи нямаше японски момичета, той щеше да вземе своята хавайка и да се ожени за нея. Но в пламенното си желание за женска компания не бе помислил за още по-пламенния патриотизъм на японската общност. Когато се разчу какво е направил, върху него се стовари цялата съкрушителна мощ на свещения японски дух.

— Ти опетни името на Япония — порицаваха го по-възрастните мъже, които се бяха научили да живеят без жени.

— Ти опозори японската кръв — скръбно добавяха други.

— Нямаш ли гордост, не чувстваш ли в себе си духа на Ямато? — питаха го по-младите.

— Не разбираш ли, че това е позор за всички нас? — вайкаха се приятелите.

Хашимото се оказа твърд човек.

— Повече няма да живея сам — упорито повтаряше той. — Ще живея със съпругата си, както е редно за всеки мъж.

— Тогава ще бъдеш завинаги отлъчен от японската общност — извика един непреклонен старец. Той беше на Кауаи от много години, също бе копнял за жена, но бе постъпил като истински японец и сега произнесе присъдата от името на всички поданици на императора: — Заради това, че се държа безсрамно, заради това, че не опази свещената кръв на Япония, отсега ще живееш отделно. Не искаме човек като тебе да работи с нас, да се храни с нас, да живее с нас. Махай се!

Хашимото започваше да чувства ужасяващата тежест на присъдата и се примоли:

— Но всеки мъж има нужда от жена! Какво очаквате да правя?

Разпален младеж зае мястото на стареца, който бе обявил отлъчването, и изрече войнствено:

— Не и да се жениш за чуждоземни жени! Ти не си китаец, готов да вземе всяка, която успее да докопа. Ти си японец!

— Какво да правя? — изплака Хашимото. — Да живея сам цял живот ли?

— Използвай всеки месец проститутките, както всички нас — извика разпаленият младеж. Имаше предвид момичетата, които управата на имението докарваше в деня за плащане и местеше по разписание от лагер на лагер.

— Но настъпва време, когато мъжът не иска вече проститутки — умолително рече Хашимото.

— Тогава живей без тях — сопна му се един възрастен човек. — Като Акаги сан. Хей, Акаги сан? От колко години не си докосвал жена?

— От деветнайсет — отвърна един жилест ветеран на тръстиковите ниви.

— А ти, Ямазаки сан?

— От седемнайсет — обади се почернял от слънцето селянин от Хирошима.

— Те са почтени, честни японци! — заяви младежът. — Те ще чакат тук до самата си смърт и ще се надяват за съпруга от Япония, но ако не пристигне такава, не биха и помислили да се женят за друга. Японският им дух е висок. Ти, Хашимото, нямаш чест. А сега се махай!

Така Хашимото напусна лагера Ишии и заживя с хавайската си съпруга в град Капаа. Наложи се да го уволнят от плантацията в Ханакаи, защото останалите японци отказваха да работят с един отстъпник, който бе омърсил японската кръв. Понякога, когато хората от лагера отиваха в Капаа да поиграят комар или да се напият с околехау, силна забранена напитка, приготвяна от корените на растението ти, се случваше да срещнат бившия си другар Хашимото, но никога не разговаряха с него. Той не можеше да посещава японския храм, нито вечеринките, нито да играе на някоя от японските игри, нито да слуша декламаторите, които сегиз-тогиз идваха от Токио и прекарваха цели дни из лагерите, разказвайки за подвизите на славните герои от японската история.

Хашимото бе изключен от всякакво нормално общуване и макар че другите младежи, на които вероятно също се искаше жена и положително изпитваха изкушение да вземат за съпруги хавайки, китайки или скитащи бели девойки, често си спомняха ужасяващия пример на неговото отлъчване, запретеното му име никога не се споменаваше. Жадуващите за момичета мъже никога не се предупреждаваха един друг: „Не забравяй какво се случи с Хашимото!“. Те инстинктивно мислеха за него, защото нему бе казано: „Цяла Япония ще се срамува от онова, което стори ти“. Младежите бяха убедени, че лошата вест е стигнала и до последното селце в родината: „Хашимото Сутекичи се е оженил за хавайка и цяла Япония се срамува от него“. Не беше от значение какво е отношението към тази женитба в Хонолулу, Хонолулу не ги интересуваше, но онова, което мислеха в Япония, бе от огромна важност, защото всеки в лагера Ишии възнамеряваше един ден да се върне у дома. А бе немислимо да заведеш там каквато и да било друга съпруга, освен почтена японка.

* * *

Годините, последвали анексията, не бяха добри за Дивия Уип Хоксуърт. По-тежките съдружници в „Хоксуърт и Хейл“ не го допускаха до какъвто и да било отговорен пост в компанията. Независимо че поливаните от артезиански кладенци земи със захарна тръстика процъфтяваха и му бяха донесли вече няколко милиона, по морални причини му се отказваше съответстващо на неговите способности участие в ръководството на „Хоксуърт и Хейл“. Затова той се установи на Кауаи.

С неукротима енергия Уип си осигури стотици японски работници, прокара напоителни канали, разчисти земята и показа на цял Кауаи как се отглежда захарна тръстика по най-съвременни методи. Построи си собствена фабрика за обработване на реколтата и пълнеше със захар големите товарни кораби на линията „Хоксуърт и Хейл“.

Все със същата енергия вдигна и къщата в Ханакаи, собственоръчно засади кротоновите храсти и хибискусите. Когато разкроеният дървен материал пристигна от Китай, лично надзираваше строежа и именно той даде идеята широкото пространство около сградата да се покрие с плочи, в пролуките, между които да расте трева, така че човек усещаше под краката си едновременно твърдия камък и меката трева. Това бе разкошен дом, кацнал на ръба на пропастта, в дъното на която бушуваше океанът. Но тази къща не позна щастието, защото скоро след като се премести там с третата си жена, хавайско-китайската красавица Чин-чин, която по онова време бе бременна, тя го пипна да се мотае с момичетата от процъфтяващите в Капаа публични домове. Без да му направи дори сцена, Чин-чин просто си поръча файтон и замина за главния град Лихуе, откъдето взе един от корабите на „Хоксуърт и Хейл“ за Хонолулу. Разведе се с Уип, но задържа както дъщеря му Илики, така и още неродения му син Джон. Сега в Хонолулу имаше две госпожи Уипъл Хоксуърт, които караха по-улегналото общество да се чувства малко неловко: първата му жена, Илики Джандърс Хоксуърт, движеща се само в най-отбраните мисионерски среди, и втората, Чин-чин Хоксуърт, която живееше в китайската общност. Двете никога не се срещаха, „Хоксуърт и Хейл“ се грижеха всяка от тях да получава месечна издръжка. Сумите бяха щедри, ала не чак колкото изпращаните на втората съпруга на Дивия Уип, пламенната млада испанка Алома Дуарте Хоксуърт, чието име често се появяваше по вестниците в Ню Йорк и Лондон.

През онези първи години на XX век Дивия Уип живееше сам в Ханакаи — изнервен, нещастен мъж. Периодично пропиляваше по цели дни в някоя задна стаичка на публичен дом в Капаа, съперничейки си със собствените наемни работници за благоволението на азиатските проститутки. Друг път се вземаше в ръце и организираше фантастичните спортни прояви, с които бе известен Кауаи. Той имаше голяма конюшня с ниски, яки и бързи коне и хубав затревен хиподрум, където уреждаше надбягвания. Китайци и хавайци правеха луди залагания и губеха наведнъж заплатите си за цяла година. Недоверието на Уип към японците произтичаше отчасти и от факта, че на неговите конни състезания те не се обзалагаха безразсъдно. Той обичаше да казва: „Мъж, който не може да се развълнува от едно конно надбягване, не е никакъв мъж и ако някой иска тези дребни жълти копелета, отстъпвам му ги“. Но когато му изтъкваха, че благодарение на тях отглежда повече захарна тръстика, отколкото който и да е друг плантатор на островите, той винаги признаваше: „Работата е техният бог и аз ги уважавам заради това. Но симпатиите си запазвам за мъже, които обичат конете“.

Връхната точка на всеки сезон бяха организираните от Дивия Уип турнири по поло, защото това бе най-забележителната игра на островите, а той поддържаше хергеле от тридесет и седем отбрани понита. Игрите се провеждаха на красиво затревено игрище, опиращо в стръмните скали на Ханакаи, и кулминацията на всяка от тях настъпваше, когато внезапно преваляване прехвърляше дъга над играчите. Като по някаква магия двама борещи се за топката ездачи изскачаха от пороя и се озоваваха под лъчите на слънцето, а върнеха ли се, попадаха под ситен дъждец. Състезанията по поло в Ханакаи бяха между най-зрелищните спортни събития, които човек може да види, и островитяните често изминаваха пеша много километри, за да насядат покрай кротоновите храсти.

Дивия Уип бе изключително добър играч и за да поддържа качеството на отбора си, винаги наемаше лично своите надзиратели. Ще се отпусне небрежно в дълбокия стол и ще наблюдава приближаващия се по дългата тераса пореден кандидат, изучавайки походката му. „Този върви подвижно, гъвкаво, красиво“ — ще си рече. Първият му въпрос винаги биваше един и същ: „Младежо, имаш ли стабилен седеж?“. Ако човекът започнеше да мънка или пък не знаеше какво да разбира под „стабилен седеж“, Уип любезно го отпращаше и преставаше да мисли за него. Но ако отвърнеше „Яздя от тригодишен“, продължаваше да го разпитва. По традиция надзирателите на Кауаи бяха или немски имигранти, или норвежци и си предаваха един на друг предупреждението: „Ако не си добър на поло, не си и прави труда да търсиш работа в Ханакаи“.

След като наемеше някого, Уип му съобщаваше трите си изисквания: „Лъснати ботуши до коленете, и ги искам излъскани до блясък. Бял брич за езда, и го искам бял. И накрая, надзирателите в Ханакаи никога не бият работниците“.

Всъщност в началото, постъпвайки на работа, малко от германците и норвежците бяха добри на поло, но Уип им даваше уроци всеки следобед в четири часа и с времето дори японците започнаха да се чувстват горди, че техният господар и надзирателите им отстояват първото място срещу всички останали от Кауаи.

Но голямото вълнение наставаше, когато от време на време някой знаменит тим от Хонолулу, състоящ се главно от потомци на родовете Джандърс, Уипъл и Хюлет, усъвършенствали играта в Йейл — защото звездите на Йейлската четворка вече години наред бяха все от Хаваите — наемаше кораб, за да докара понитата и клакьорите си, и щурмуваше Кауаи. Тогава в Ханакаи идваха хаолите от всички местни плантации, по цялата тераса се хвърляха огромни, три метра дълги и също толкова широки дюшеци и на всеки от тях спяха по осем до десет случайно събрали се хора, а зад казуариновите дървета се стъкмяваха кухни. Вечер се организираха пищни балове, мъжете обличаха смокинги, а жените блестяха във вечерните си тоалети от Париж и Кантон. Често се правеха турнири, в които четири или пет отбора си оспорваха първото място, и цяла седмица всички гостуваха в Ханакаи. Тогава животът ставаше великолепен, с шампанско и флиртове, и Уип току успяваше да затвори в една или друга от затъмнените спални съпругата на някой посетител, тъй че по време на състезанията по поло над Ханакаи вечно тегнеше зловещата сянка на възможен скандал.

Прокрадваше се и още една сянка, защото както игрището за поло и кротоновите храсти съществуваха само благодарение на защитния пояс от невзрачни казуарини, който държеше на разстояние бурите и убийствената сол, така животът на хаолите се гарантираше от тихите японски работници, които живееха без жени в своите бараки и ги пазеха от потта, тежкия труд и усилията за изграждане на бъдещето.

Любопитното бе, че когато мъжете от Хаваите отиваха в Йейл за срещите със съвипускници и когато бившите им състуденти, живеещи сега в престижни центрове като Бостън и Филаделфия, ги питаха: „Какво задържа един толкова способен човек като теб на Хаваите?“, Джандърсовци, Хейловци и Уипъловци обикновено отговаряха с копнеж: „Присъствали ли сте някога на състезание по поло в Ханакаи? Виждали ли сте океана в нозете си, бурите, които връхлитат едновременно с дъгата? Когато понито ти се подхлъзне, оставя на игрището широк червен белег. Можеш да живееш хиляда години във Филаделфия, и пак няма да видиш нещо, което да напомня сезона на състезанията по поло в Ханакаи“. Установилите се във Филаделфия абсолвенти на Йейл не бяха в състояние да проумеят това, но техните бивши съвипускници, играли поло на Хаваите, никога не забравяха, че през онези години хавайското общество бе между най-отбраните в света.

Щом състезателите си заминеха, щом се демонтираха полевите кухни и търпеливите дребни японски градинари се заловяха да лекуват, досущ като човешка рана, всяка изровена от копито драскотина по игрището, Дивия Уип се оттегляше в просторната си надвесена над океана къща и се напиваше. Пиян, той никога не ругаеше и не налиташе на бой. В такива моменти стоеше настрана от бардаците в Капаа и от широката тераса, от която се виждаше океанът. Пиеше в малка затъмнена стаичка и си спомняше думите на своя дядо: „Момичетата са като звезди, можеш да протегнеш ръка и да щипнеш всяка по връхчетата. А после на изток изгрява луната, грамадна и съвършена. И това вече е нещо друго, нещо съвсем различно“. Сега, на четиридесет и пет години, на Уип му се струваше, че луната няма намерение да изгрее за него. Той някак си бе пропуснал да срещне жената, която можеше да обича както неговият дядо бе обичал хавайската принцеса Ноелани. Беше опознал стотици, но не намери онази, която един мъж би могъл да желае и уважава вечно. Жените, които будеха желанието му, бяха лъжливи по природа, а почтените с положителност биха се оказали досадни. Може би щеше да е най-добре, поне така си мислеше той в подобни моменти, да продължава в същия дух: да поддържа познанство с две-три от по-приличните момичета в Капаа, да се среща с отегчените от съпрузите си жени на приятели и да се надява, че при случайните посещения в по-благоустроените работнически лагери ще попадне на някоя домакиня, която си търси развлечение. Това не бе лош начин да се живее и в крайна сметка със сигурност щеше да му излезе по-евтино от опитите да създава семейства с цяла върволица празноглави жени, с които сетне се налагаше да се развежда. Но често, след като стигнеше до това заключение, през бамбуковите щори на затъмнената стая, където се бе свил, проникваше светлина — светлината на голямата луна, изплувала от океана на изток и вече шестваща величествено високо над Пасифика. Тя бе всевиждащ маяк, достатъчно ярък, за да накара моравата на Ханакаи да заблести като сребърен килим, и достатъчно любопитен, за да открие всяка къщурка, сгушена под казуариновите дървета. И когато потърсеше Дивия Уип, той първо прибираше стъпала, опитвайки се да се скрие като дете, но тя не се отказваше и Уип обикновено ставаше, отваряше вратата към терасата и тръгваше насреща й. Дълго стоеше в трептящото й сияние, заслушан в разбиващите се в бездната вълни, а луната продължаваше по набелязания си път и изчезваше зад назъбените хребети на запад.

Имаше нещо свръхестествено в начина, по който в такива моменти работещите за Уип хавайци усещаха неговото настроение. По двама, по трима те тайнствено се появяваха със своите укулеле, подрънквайки лениво тихите мелодии на островите, а той ги чуваше и викаше: „Хей, пупуле, елате насам!“. Мъжете се събираха ненатрапчиво около него, Уип грабваше нечие укулеле и подхващаше отдавна забравена песен — от онези, на които го бе учила баба му. Превръщаше се в хаваец — мрачен, сдържан, жадуващ за посланието на нощта — и часове наред редеше с хората си песен след песен. Един или друг от работниците промърморваше: „Хей, шефе, да ти се намира малко околехау?“, Уип отваряше бутилка уиски, тя минаваше бавно от уста на уста и тъжните стари хавайски мелодии не секваха. На разсъмване мъжете дискретно се оттегляха по един, по двама, тътрейки крака, но човекът, чието укулеле бе взел Дивия Уип, продължаваше да стои търпеливо, докато накрая не се принудеше да каже: „Май е време да вървя, шефе“ и дългата нощ свършваше.

След подобни интерлюдии Дивия Уип винаги се захващаше със своите ананаси. На едно закътано плато, горе-долу с размерите на два тенискорта, разположено в горната част на долината Ханакаи и на около двеста метра от африканската магнолия, той си бе направил специална градина и я бе наторил, за да я използва като разсадник за ананаси. Беше убеден, че предопределението на Хаваите е такова: по високите места да се отглежда този плод, а в по-ниските — захарна тръстика. Ентусиазирано обясняваше своите теории на всеки, който бе готов да го слуша:

— Виж, естествено е двете култури да вървят успоредно. Тръстиката има нужда от вода, по два кубически метра за всеки килограм захар. Ананасите нямат. Тръстиката вирее по ниските места, ананасът — по високите. Вече не е рентабилно да се напояват най-високите части на склона, за да се засажда тръстика, там най-добре се развива ананасът. И ако отглеждаш тук долу тръстика, а там горе ананаси, когато плодовете узреят, само ги консервираш в захарен сироп и продаваш и двете с огромна печалба.

Защо, мислите, дойдох на Кауаи? Защото този остров предлага идеалната комбинация от земя за отглеждане на тръстика и земя за отглеждане на ананаси. Преди да си тръгна, ще разгадая тайната, която ще направи Ханакаи най-богатата плантация в света.

Погледнеше ли земята на Хаваите с нейното благоприятно съчетание на високи и сухи с ниски и влажни ниви, той неизменно изпитваше вълнение. Но обърнеше ли очи към своето опитно поле, побесняваше. Защото там растяха повече от деветнадесет различни вида ананаси „и нито един, който да става за нещо“. Показваше на посетителите си всичко, което бе намерил до момента.

— Тези, с извитите остри бодили по листата — ще те изпонасекат, ако се опиташ да прибереш реколтата от цяла нива — са „Пернамбуко“ и аз съм готов да ви подаря всеки проклет „Пернамбуко“, който съм отгледал. Другите, на ивиците, са „Зебрица“, на вид са хубави, но плодът им е отвратителен. Онези, интересните, трицветните, са „Брактеатус“ и известно време хранех надежди за тях, ала плодовете им са много дребни. Имам растения, които приличат на миши опашки, и други — подобни на камшици, а някои са назъбени като сърпове. Единствените два сорта, с които си струва да се занимаваш, са „Гватемала“ и „Нова Гвинея“, но те не виреят тук.

— Трябва ли да разбираме, че не разполагаш с нищо, с което си заслужава да се захване човек? — питаха го агрономите.

— Да. Не бих се опитал да отглеждам с търговска цел никой от тези сортове.

— Значи стигаш до извода, че ананасите не са подходящи за Хаваите?

— Е… не бих се съгласил с това.

— Нещо друго ли имаш предвид? Някакъв нов сорт?

— Може би… може би един ден ще открием сорта, който е най-подходящ за тези острови.

В подобни моменти Хоксуърт ставаше суров и потаен, защото, макар и да не бе вече във властта на никоя жена и с неохота да бе излязъл от обичайната схема на любовните връзки, несъмнено бе обладан от страстен копнеж по нещо, което веднъж бе видял. През 1896 година в един хотел в Рио де Жанейро му сервираха ананас „Кайена“ и в мига, в който зърна този издут като буренце, сладък и тежък плод, той разбра, че това е ананасът за Хаваите. Представяше си, че няма да срещне никакви трудности, ще отиде при някой агроном и ще каже: „Искам пет хиляди стръка «Кайена»“ и се опита да направи тъкмо това. Но скоро откри, че французите, контролиращи крайбрежния район на Гвиана, където се бе развила тази прекрасна разновидност от семейството на ананасите, са също толкова въодушевени от нейната перспективност. Забранено бе растенията да се изнасят вън от колонията. На пристанището в град Кайена, дал името на този превъзходен сорт, багажът на заминаващите пътници се проверяваше най-щателно и когато Уипъл Хоксуърт и съпругата му Чин-чин пристигнаха във Френска Гвиана от Рио, още преди да са слезли от кораба, властите знаеха, че той притежава голяма плантация на Хаваите и че ще се помъчи да открадне няколко корена „Кайена“. С галско коварство гощаваха Уип с безброй прекрасни ананаси „Кайена“, едри, сочни и ароматни, но той не видя нито едно от растенията. Когато небрежно предложи да посетят определена плантация, му бе отговорено, че там валяло. Когато се опита да подкупи един вулгарен тип, за да му донесе няколко стръка, човекът се оказа правителствен шпионин, поставен пред хотела тъкмо с тази цел. И когато, отчаян, реши да си тръгне с празни ръце, митничарите претърсиха всеки сантиметър от багажа му, уверявайки го усмихнато:

— Имаме сведения, че се правят опити тайно да се пренесе оръжие за затворниците на Дяволския остров.

Уип също им се усмихна и рече:

— Разбирам, налага ви се да бъдете много бдителни.

И тъй, не успя да се сдобие с растението.

Купуваше различни други разновидности и нежно се грижеше за тях, защото си даваше сметка, че „Кайена“ трябва да се е получила от случайното кръстосано опрашване на два различни вида, които сами по себе си не представляват нищо. Затова и най-жалкото, мършаво, подобно на миша опашка растение в опитното му поле се радваше на същите грижи, както и най-добрата „Гватемала“. Но плодовете, които се получаваха, бяха толкова далеч от „Кайена“, че Уип ставаше все по-болезнено чувствителен на тази тема. Внесе от Австралия растения, дето уж били „Кайена“, но те не даваха онези плодове с гладка кора, които бе видял в Южна Америка. И сега усещаше вкуса им в устата си и си ги представяше натъпкани в отговарящи на размера им консервни кутии. От ума му не излизаше онзи съвършен ананас, за който знаеше, че съществува, но бе недосегаем за него. Завладя го натрапчивата мисъл да си набави няколко корена, от които да започне. Известно време крои план за тайна експедиция по суша от Парамарибо в Нидерландска Гвиана, но разговорите му с географи, които познаваха този район, го убедиха, че джунглата там е непроходима. Опита се да подкупи френски служители в колонията, ала властите се доверяваха на собствените си хора не повече, отколкото на Уипъл Хоксуърт, и непрекъснато ги проверяваха. Въпреки че изсипа в Гвиана подкупи на стойност двадесетина хиляди долара, не получи в замяна нито стрък ананас.

Сетне един ден в Ханакаи довтаса на клатушкаща се кранта дълъг като върлина англичанин на име Шилинг, скочи от седлото и си поиска уиски със сода.

— Струва ми се, аз съм човекът, който ви трябва — рече Шилинг, изяждайки края на думите.

— Не ми трябват повече надзиратели — отвърна Уип — а освен това не си и достатъчно як.

— Нямам намерение да си изкарвам прехраната с работа — каза върлинестият англичанин. — Дошъл съм да ви продам нещо.

— Не се сещам за нищо, от което да имам нужда — отряза го Уип.

— Аз пък се сещам за нещо, за което ще сте готов да платите много пари, господин Хоксуърт.

— Какво?

— Две хиляди първокачествени корони[8] от „Кайена“.

Ръцете на Уип сякаш замръзнаха и той спря да налива уискито. Не се престори, че това не го интересува, гърлото му пресъхна и адамовата му ябълка заподскача. Остави бутилката, обърна се и загледа настойчиво посетителя си.

— „Кайена“ ли? — попита той.

— Първокачествени корони.

— Откъде ги имате?

— Баща ми е холандец, приел британско поданство. Познава разни хора в Гвианите.

— Жизнеспособни ли са короните?

— Вече са пуснали корени в един парник в Англия.

Хоксуърт сграбчи диво високия мъж за ръката.

— Сигурен ли си, че се развиват?

— Донесъл съм снимка — отвърна Шилинг и я извади, беше се фотографирал в оранжерия сред ананаси. В средата на някои от храстчетата несъмнено се подаваха характерните плодове на „Кайена“.

— Господин Шилинг… — нервно поде Уип.

— Доктор Шилинг, ботаник. Ще ви продам кайените, господин Хоксуърт, но искам да ми поверите тяхното отглеждане тук на Хаваите.

— Готово! — съгласи се Дивия Уип. — Ще изпратя специален кораб да ги вземе. Можете ли да ги запазите живи по време на пътуването през Атлантика и покрай нос Хорн?

— Аз съм ботаник — повтори доктор Шилинг.

Докато чакаше завръщането на англичанина, Дивия Уип насочи трескавата си енергия към подготовката на специална градина за двете хиляди растения, които съгласно подписания договор Шилинг се бе задължил да докара, и както работеше, си рече: „Ще ми се да намеря човек, на когото да вярвам, че ще се грижи за тези ананаси така, както бих го правил аз“. И си спомни за японския селянин, който беше готов да се сбие с него заради поцинкованата ламарина за своята баня. „Точно такъв човек ми трябва реши той. — Мъж с кураж.“

Оседла коня и язди из тръстиковите ниви, докато не откри Камеджиро.

— Ей ти, човече! — извика той.

— На мен говори? — попита якият дребен японец, дружелюбно ухилен.

— Съгласен ти станеш началник една градина?

И споразумението бе сключено. Сега Камеджиро всяка сутрин тичаше от лагера да обработва предназначената за ананасите градина, стривайки пръстта с ръцете си, а вечер бягаше обратно да обслужва своята баня. Като го виждаше все така забързан, Дивия Уип си рече: „Този работи за трима!“ и повиши надницата му на седемдесет и пет цента.

Под личното му ръководство Камеджиро изора земята на дълбочина шестдесет сантиметра. Уип бе доволен, когато наситеното й червено блесна на слънчевата светлина, защото от книгите бе научил, че ананасите се нуждаят най-много от желязо, а на практика Кауаи си беше от чисто желязо. На всеки три месеца градината се преораваше наново и се тореше със специално гуано; за да бъде плодородна. Около обработената площ бяха изкопани вади, за да се оттича ненужната вода, и бе засаден защитен пояс от казуарини и диви сливи, да я пазят от случайни солени пръски. Малко младоженки можеха да се похвалят, че са влезли в дом, подготвен за тях с такава грижа, с каквато Дивия Уип подготвяше тези най-важни от всичко лехи за своя разсад. Когато свърши, той застана в средата на рохкавата пръст и извика на Камеджиро:

— Един ден там горе само ананаси, а? — И посочи на всички страни към високите полета по склона, докъдето поглед стига, защото намеренията му бяха до едно да ги засади с кайени, по четири хиляди растения на акър. И тогава парите, дето бе печелил досега от отглеждането на захарна тръстика, щяха да изглеждат като дребни монети, с които децата си играят на магазин.

Първата реколта от кайените надмина очакванията на Уип. Доктор Шилинг се оказа както ботаник, така и алкохолик. Високият англичанин ръководеше размножаването на растенията, които щяха да доведат до революция в икономиката на Хаваите, от салона на къщата в Ханакаи и очевидно нямаше никакво намерение повече да го напуска. От двете хиляди кайени, отмъкнати от плантациите във Френска Гвиана, почти хиляда и деветстотин дадоха разкошни плодове и тези първи ананаси смаяха жителите на Хаваите. Верен на себе си, Уип ги раздаде, казвайки на всички:

— Сега започвайте да орете нивите по високото. От тях ще потече ароматна река от чисто злато.

Ананасът дава реколта бавно, само по един плод на пълни две години. Всъщност той е съплодие или сбор от плодове, всяко от съставящите го кубчета се образува от отделен цвят. Когато плодът узрее, са възможни четири различни начина за размножаване: короната на ананаса може да бъде внимателно отчупена и засадена; издънките, които покарват в основата на плода, могат да бъдат откъртени и засадени; филизите, никнещи в основата на растението, могат да бъдат използвани по същия начин; и самото стебло може да бъде насечено на парчета и засадено като картофите. Доктор Шилинг успя да получи от всяко оцеляло растение по една корона, три-четири издънки, три-четири филиза и две до три парчета от стеблото. Към 1910 година индустриалното производство на ананаси вече се бе наложило на Хаваите.

Но през 1911-а то бе сполетяно от беда, защото земите, които Дивия Уип бе подготвил така грижовно, престанаха да изхранват растенията и те започнаха да жълтеят. Изпаднал в паника, Уип изкомандва доктор Шилинг да изтрезнее и да разбере какво става, но впиянченият англичанин не успяваше да се съсредоточи върху проблема. Уип се разфуча из къщата, която сега делеше с него, и изпотроши всички бутилки с алкохол. Тогава доктор Шилинг се стегна и прекара известно време на полето.

— Трябва да направя някои експерименти — докладва той и един ъгъл от къщата бе отделен за епруветките и мензурите му. Но единственото, с което се занимаваше Шилинг, бе да използва пресните ананаси, за да дестилира от тях много фин и силен алкохол, който му харесваше дори повече от уискито, и скоро с него не можеше да се говори.

Дивия Уип се справи с това безизходно положение, като преби до несвяст англичанина, а сетне го хвърли във вана със студена вода. Явно и други се бяха отнасяли с него по този начин, защото той трепереше в студената вана и хленчеше като малко дете, но не бе особено засегнат.

— За бога — крещеше му Хоксуърт — ти докара тези растения тук и ти ще откриеш какво им става! — Облече непрокопсания учен, който едва се държеше на крака, нахлузи му обувките и лично го заведе на полето.

— Какво им е на тези растения? — гневно попита той.

— Виж, братко Хоксуърт, не можеш да се изправиш тук и да ме изкомандваш да разбера какво става. Човешкият мозък не работи така.

— Твоят ще работи! — изрева Хоксуърт.

— Да речем, че тръгна надолу по тази пътека, а после по онзи път и никога повече не погледна ананасите? Тогава какво?

— Тогава, доктор Шилинг, преди да стигнеш до пътя, вече няма да можеш да вървиш. Защото и двата ти крака ще са счупени.

— Вярвам ти, че би го сторил — рече потресеният англичанин.

— И още как! — изръмжа Уип. — Сега се хващай на работа. — Отстъпи назад и го загледа слисано. — Какво правиш, по дяволите?

— Опитвам почвата — отвърна доктор Шилинг.

— О, за бога — с погнуса каза Уип и си тръгна.

Четири седмици бяха необходими на учения, за да реши какво става с ананасите, и когато отиде да докладва на своя работодател, беше очевидно, че на него самия му е трудно да възприеме собствените си изводи.

— Не е за вярване, братко Хоксуърт, и ти няма да ми повярваш, но на тези растения им липсва желязо.

— Глупости! — разбесня се Хоксуърт. Този нетърпим англичанин вече му бе дошъл до гуша и той бе готов най-сетне да го изхвърли от плантацията.

— Не — сериозно отвърна доктор Шилинг — убеден съм, че те ще загинат, защото им липсва желязо.

— Това е абсурд! — кресна Хоксуърт. — Този проклет остров на практика е от чисто желязо. Погледни почвата, човече!

— Желязо е, вярно — съгласи се Шилинг. — Но се опасявам, че сигурно е в някаква форма, която растенията не могат да поемат.

— Възможно ли е да растат в чисто желязо и да не са в състояние да го оползотворят?

— Това — рече Шилинг — е причината, поради която светът ще си остане една вечна загадка.

— Подиграваш ли се с мен? — заканително вдигна вежди Хоксуърт.

— Как бих посмял? — отвърна Шилинг.

— И какво смяташ да правим? — тихо попита Хоксуърт.

— Смятам да напръскаме растенията с желязо, в някакъв вид разтвор.

— Не! Това е пълен абсурд. Връщай се обратно на полето и разбери какво им е наистина.

— От желязото е — упорито повтори Шилинг.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото усещам вкуса.

— Правил ли си някакви изследвания?

— Не, те не са ми нужни.

— Е, направи. Не! Недей! Ще вземеш пак да си дестилираш алкохол. В какъв вид ти трябва желязото?

— Железен сулфат.

В резултат на това решение в края на 1911 година Камеджиро Сакагава крачеше из експерименталните насаждения на ананасовата плантация в Ханакаи, влачейки помпа с течност за пръскане, която насочваше към загиващите растения, и когато отминеше, разтворът от железен сулфат се стичаше по тесните листа и проникваше в червената почва около корените. Като по чудо боледуващите стръкове започнаха да се съживяват и за четири дни жълтите листа взеха да си възвръщат естествения цвят. Кайените бяха спасени и когато твърдението на доктор Шилинг, че тънат в желязо, а загиват от липсата му, бе доказано, Дивия Уип с радост набра наръч зрели плодове и ги тръсна на пода в къщата.

— Свари си алкохол и пий колкото си искаш — изкомандва той.

Понякога Камеджиро, който тичаше на работа и обратно да обслужва своята баня, не виждаше дългия англичанин със седмици, а сетне, докато подстригваше моравата, откриваше Шилинг на плетен стол до ръба на пропастта да наблюдава играта на вълните, блъскащи се в преграждащите пътя им скали.

Шилинг бе удивителен човек, пияница с вечно замаяна глава, който можеше да мисли. Веднъж, като пътуваше с Уип до Капаа с един от първите автомобили на Кауаи, той забеляза едно сметище и каза:

— Трябва да го купиш, братко Хоксуърт.

— Тази смет? Защо?

— Даваш сума пари за железен сулфат, а тук имаш тъкмо това. Ръждиви железни отпадъци, залети със сярна киселина.

Уип купи сметището, построи фабрика за железен сулфат и след няколко години, когато автомобилите станаха многобройни, изкупуваше всички стари таратайки на Кауаи за по четири долара парчето, натрупваше ги на камара, заливаше ги с бензин и изгаряше гумите и тапицерията. Когато останалото ръждясаше, обработваше железните отпадъци със сярна киселина и отбелязваше: „Всеки, който похапва ананас, изяжда изделията на Хенри Форд, Бог да го поживи“.

Но щом се справеха с един проблем в отглеждането на ананасите, които носеха на островите стотици милиони долари, веднага възникваше нов, защото на кайените явно не им харесваше да растат на Хаваите и бедите ги сполитаха една след друга. Когато бе разрешен въпросът с желязото, се появи щитоносната въшка и производството отново изглеждаше обречено.

Грозните дребни буболечки се пренасяха от мравките, които си ги отглеждаха като дойни крави и живееха от сладката, хранителна течност, която те отделят. Щитоносната въшка обичаше особено много ананасите и пречеше на растежа им, милиони мравки изминаваха по няколко километра, за да пренесат своите „крави“ в безценните плантации, и това приличаше едва ли не на съзнателно вредителство. Доктор Шилинг изследва проблема месеци наред, докато, нива след нива, най-отбраните кайени на Дивия Уип се спаружваха и загиваха от тази напаст. После се спря на едно двойно решение, което възпря щитоносната въшка: около всяка нива засади редове ананаси за примамка, те пресрещаха вредителите и ги задържаха настрани от плодоносните растения; нареди наоколо дълги дъски, които непрекъснато се поливаха с креозот и прогонваха мравките заедно с грозните им „крави“. След тази победа над дребните насекоми отново потъна в едногодишна пиянска летаргия в очакване на следващата беда.

Тя дойде, когато директорът на консервната фабрика съобщи:

— Кайените са толкова големи, че не влизат в кутиите, и като ги орязваме, прахосваме четирийсет на сто от плода.

— Какво, по дяволите, очакваш да направя? — озъби му се Уип, уморен от непрекъснатата битка да поддържа рентабилността на плантацията.

— Трябват ни по-дребни кайени — обясни директорът.

Дивия Уип връхлетя като буреносен облак в Ханакаи, дълго разтърсва английския си експерт, докато го докара в що-годе трезво състояние, и рече:

— Доктор Шилинг, трябва да направиш ананасите по-дребни.

Едва крепящият се на крака англичанин отвърна през златистата мараня, обгръщала го в продължение на тринадесет месеца:

— Човешкият ум може да постигне всичко. Нарисувай ми ананаса, който искаш.

Уип се върна при директора на консервната фабрика и двамата заедно нахвърлиха на хартия качествата, които трябваше да притежава идеалният плод. Той трябваше да е достатъчно тумбест, за да остане приличен пръстен, след като бъде изрязано твърдото ядро. Да е сочен, сладък, накиселяващ, дребен, без бодили по листата, плътен и златист на цвят. С помощта на линеал и кривка двамата мъже начертаха желания ананас, Уип хвърли листа пред англичанина и рече:

— Ето, това ни трябва.

Шилинг, зарадван, че му се удава възможност да смени пиенето с някакво друго занимание, отвърна:

— Това и ще получите.

Той обиколи всички ананасови плантации на Кауаи, сравнявайки реалните плодове с представата за идеалния, и щом намереше нещо, което да се доближава до написаните на машина изисквания, отбелязваше съответното растение с флагче. Върши това с безкрайно търпение в продължение на цели четири години и накрая обяви:

— Получихме идеалния ананас.

Когато закара първия натоварен камион в консервната фабрика, директорът изпадна във възторг.

— Край на проблемите ни — каза той.

— До появяването на следващия — отвърна Шилинг.

През 1911 година една писателка от Ню Йорк, прекарала четири седмици в Хонолулу, написа твърде хулна книга за Хаваите, в която се вайкаше за три неща: за влиянието на мисионерите, които злонамерено изтребили хавайците, като ги облекли в безформените мисионерски одежди; за престъпните действия на компании от рода на „Джандърс и Уипъл“, докарали азиатци на островите, и за сребролюбието на мисионерските потомци като тези от „Хоксуърт и Хейл“, които си присвоили плодородните земи. След като книгата й предизвика едва ли не сензация в Америка, тя се върна на Хаваите, триумфално пристигна на Кауаи и на един красив турнир по поло бе представена на Дивия Уип Хоксуърт. Неговият отбор тъкмо бе сразил хонолулския, лицето му пламтеше от победата и би следвало да се очаква, че е настроен великодушно, но когато го запознаха с авторката, той се досети коя е и попита студено:

— Вие ли сте добрата дама, която написа „Позорът на Хаваите“?

— Да — гордо отвърна тя — аз съм. — Защото бе свикнала да бъде отрупвана с ласкателства. — Какво мислите за книгата ми?

— Госпожо — рече Уип и внимателно сложи стика си за поло на една стойка, да не би да се изкуши да го използва не по предназначение — мисля, че е абсолютен боклук.

Играчите на поло и дамите им бяха ужасени от просташката забележка и някои започнаха да се извиняват на стреснатата жена, но Уип ги прекъсна:

— Не, няма да има никакви извинения. Останете на мястото си, мадам, и се огледайте наоколо. Всичко, което ще видите, е донесено на тези острови от хора като мен. Захарната тръстика, която е в основата на нашата икономика? Моят дядо, мисионерът Уипъл, я е докарал тук. Ананасите? Докарах ги аз, внук на мисионери. Боровете, кралските палми, магнолиите, авокадото, дивата слива, кротоните, къщата и конете. Всичко това сме го донесли ние. Мангото „Хоксуърт“, най-хубавият плод на света, носи моето име. А колкото до азиатците… Хей, Камеджиро, ела за малко, а? Този кривокрак дребосък е свършил повече работа на Хаваите… създал е повече и ще продължава да създава повече, отколкото дузина от хората, за които хленчите. Аз го доведох тук и се гордея с това. Съжалявам само, че той няма намерение да остане. Сега, мадам, ако имате още някакви въпроси за Хаваите, ще се радвам да ви отговоря. Защото се надявам, че ще се върнете у дома и ще напишете още една книга, и този път няма да бъдете такава тъпанарка.

Поклони се и я остави, без да й даде възможност да каже нещо. Разбира се, неговата, както я нарекоха, „реч от игрището за поло“ предизвика в Хонолулу краткотрайна сензация, защото (цитирам една от представителките на семейство Хейл), „ако трябваше да се избере човек, който да защити мисионерите, това едва ли щеше да е Дивия Уип“.

Той продължаваше да живее в Ханакаи заедно с вечно пияния си английски приятел. Често-често отскачаше до бардаците на Капаа, канеше в къщата на скалите много гости и в спокойните разговори на чаша бренди започна да излага първата последователна теория за Хаваите:

— Това, което аз си представям, е една островна общност, ценяща своята обработваема земя повече от всичко. От нея тя получава огромни реколти захарна тръстика и ананаси и ги превозва до континента с корабите на „Хоксуърт и Хейл“. С получените пари ние купуваме промишлените стоки, от които народът ни има нужда, неща като хладилници, автомобили, обработен дървен материал, машини и храна. Така корабите заминават натоварени и се връщат натоварени. Това е съдбата на Хаваите и онзи, който наруши съществуващото крехко равновесие, е враг на островите.

Беше готов да посочи тези врагове.

— Всеки, който си прави опасни експерименти с нашето корабоплаване, трябва да бъде застрелян. Всеки, който се опита да внуши на полските ни работници радикални идеи, следва да бъде прогонен от островите. Всеки, който се мъчи да прекъсне осигурения приток на евтина работна ръка от Азия, нанася удар на захарната тръстика и ананасите.

Веднъж сподели:

— „Хоксуърт и Хейл“ извършват превозите евтино и надеждно. Не виждам причини да се правят някакви коренни промени. Струва ми се, всички ще се съгласите, че „Джандърс и Уипъл“ управляват добре плантациите. Никой не може да повдигне оплакване срещу тях. Според мен, докато тези две фирми служат на островите както трябва, благополучието на Хаваите е осигурено. И е истинска неблагодарност от страна на външни хора като тази проклета писателка да обикалят и да повдигат разни въпроси.

През 1912 година президентската кампания на континента беше твърде разгорещена, за пръв път от години демократите смятаха, че имат добри шансове да изпратят своя човек Уудроу Уилсън в Белия дом. Разбира се, гражданите на Хаваите нямаха право да гласуват в общонационалните избори, но неколцина патетични демократи започнаха да пренасят като папагали оптимизма на събратята си от континента в кампанията на островите. Един заблуден либерал стигна дори дотам, че излезе да говори пред масов митинг от шест човека в близкия град Капаа. От чисто любопитство към тази твар, дръзнала да бъде демократ на Хаваите, Дивия Уип се бе присламчил като седми слушател и стоеше ужасен, докато човекът действително се опитваше да печели гласове за своята партия.

— Оттатък, в Америка, се надига един нов дух, чист остър вятър от прерията, настойчив глас от големите градове. Затова предлагам да направим нещо, което на тези острови не е правено никога досега. Аз съм демократ и се гордея с това. Ще посетя всяка плантация за захарна тръстика и ананаси, за да обясня какви са идеите на Уудроу Уилсън и неговите привърженици. Кажете на приятелите си, че ще дойда.

Леко разтревожен, Дивия Уип се прибра вкъщи и грижливо свали всичките огнестрелни оръжия, които държеше в Ханакаи. Провери всяко едно, свика надзирателите си и рече:

— Току-що чух един демократ да казва, че ще дойде тук да говори с нашите работници. Ако пристъпи и на двадесет сантиметра в земята на Ханакаи, застреляйте го.

Един от надзирателите, който бе завършил гимназия, попита почтително:

— Но няма ли той право да говори?

— Право ли? — разфуча се Уип. — Демократ да има право да влиза в плантацията ми и да пръска отровата си? Господи! Аз решавам кой ще идва тук и кой няма да идва! Тази земя е моя и не ще допусна на нея да се разпространяват чужди идеи.

През 1912 година надзирателите не се плашеха лесно, този също държеше на своето.

— Но ако човекът е представител на някоя от политическите партии…

— Фон Шлем! — изрева Уип, дълбоко удивен. — Изненадан съм да чуя от теб подобни приказки. Не помниш ли какво причини на Хаваите онзи мръсен демократ Гроувър Кливланд? Не си ли достатъчно възрастен, за да си спомняш как корумпираните сенатори демократи гласуваха все против нас? Само се чудя, че още никой не е застрелял това гадно дребно копеле. На Хаваите няма място за демократи и ако някой от тях дръзне да пристъпи в плантацията ми, ще пълзи назад със счупени крака.

Амбициозният политик се опита да нахълта в Ханакаи и Дивия Уип, подкрепен от четирима добре въоръжени надзиратели, го пресрещна в края на покрития с червена прах път.

— Не можете да влезете тук, господине — предупреди го Уип.

— Аз съм гражданин, който упражнява политическите си права.

— Ти си демократ и на тези острови няма място за тебе.

— Господин Хоксуърт, идвам в плантацията ви, за да говоря с вашите хора за изборите.

— Моите хора не желаят да слушат глупостите ти.

— Господин Хоксуърт, в Америка духа вече друг вятър. Уудроу Уилсън ще бъде избран за президент. Той обещава справедливост за всички. Дори за вашите работници.

— Аз казвам на моите работници за кого да гласуват — обясни му Уип. — И те ще гласуват за благоденствието на тези острови. А сега си върви в Хонолулу и не ми създавай повече неприятности.

Четиримата надзиратели тръгнаха към посетителя.

— Как ще прозвучи — попита политикът — ако съобщя на пресата, че съм бил изхвърлен със сила от плантацията Ханакаи?

Дивия Уип, още як и строен за своите петдесет и пет години, протегна ръка, сграбчи нахалния радикал за рамото и го разтърси, сякаш беше дете.

— Никой вестник няма да публикува подобни щуротии. Господи, ако някоя гърмяща змия се опита да пропълзи в плантацията ми и аз я застрелям, ще ме сметнат за герой. Чувствам се длъжен да се отнасям и към демократите по същия начин. Махай се!

Посетителят спокойно оправи ризата, опъна ръкавите си и заяви:

— Ще упражня неотменимото си човешко право и ще вляза във вашата плантация.

— Опиташ ли се — рече Уип — ще бъдеш изхвърлен на неотменимия си задник.

Политикът стъпи смело върху червената пръст на Ханакаи и се запъти към алеята с кралските палми и норфолкските борове. Беше направил само няколко крачки, когато четиримата надзиратели го сграбчиха, вдигнаха го във въздуха, грубо го запратиха обратно на пътя и той падна тежко на неотменимата част от своята анатомия, както бе обещал Уип. Когато изненаданият посетител седна в червената прах, той го посъветва:

— Върви си в Хонолулу. В тази плантация никога няма да стъпи демократ.

Но щом човекът си отиде, Уип започна да си дава сметка за съществуващата реална опасност и свика надзирателите.

— Ще кажете на всички в плантацията, които имат право да участват в изборите, че няма защо да си правят труда да гласуват за този или за онзи. Да гласуват за партийната листа на републиканците. Достатъчно е да поставят кръстче.

— Можем да ги предупредим — изтъкна един от надзирателите — но не и да ги заставим.

— Има си начини и за това — загадъчно отвърна Уип и по време на местните избори същата година се разположи на две крачки от кабината в Ханакаи. Щом приближеше някой от квалифицираните работници, той го поглеждаше в очите и казваше:

— Знаеш как да гласуваш, нали, Джаксън?

— Да, господин Хоксуърт.

— Гледай да не сбъркаш — заканително предупреждаваше Уип, ала не оставяше нищо на случайността. Когато Джаксън влизаше в кабината и платнището го закриваше от всички страни, та никой не виждаше бюлетината му и какво отбелязва на нея, той посягаше към молива. А моливът бе вързан с канап, който водеше нагоре и минаваше през пробита в тавана на кабината дупка, така че ако човекът се опиташе да направи отметка срещу Демократическата партия в десния край на бюлетината, образуваше отчетлив ъгъл и по този начин издаваше измяната му. За да бъде още по-сигурен, Уип предварително се бе разпоредил всички използвани за гласуването моливи да бъдат от най-твърдите, а хартията на масата в избирателната кабина да е мека. Затова Джаксън се принуждаваше да натиска силно молива върху бюлетината и оставяше на обратната й страна лесно забележима следа за начина, по който е гласувал. Той я сгъваше и я подаваше на чиновника португалец, но преди да я пусне в урната, служителят се позабавяше и в този момент Уип успяваше да разгледа обратната й страна.

— Хубаво, Джаксън — промърморваше, когато човекът си тръгваше.

Веднага след като гласуването приключи, Уип събра надзирателите и им съобщи:

— Джаксън, Алингъм и Кейтс гласуваха за демократите. До полунощ да ги няма тука.

— Какво да им кажем?

— Нищо. Те знаят какво зло са сторили.

Когато тримата изменници бяха изхвърлени на пътя, стиснали под мишница бохчите с вещите си, той стоеше в сянката на кралските палми.

Решението, което взе, дойде вследствие на тези избори и на опасностите, които разкриха те — във Вашингтон идваше на власт Уилсън, а на Кауаи хора като Джаксън започваха да гласуват за демократите.

— Връщам се в Хонолулу — заяви той на доктор Шилинг. — Ти спокойно се разполагай тук и се грижи за ананасите.

— Какво смяташ да правиш? — попита Шилинг.

— В света се надига бунтарски дух. Смахнати либерални идеи. Вероятно са проникнали и в собствената ми компания. Връщам се да поема ръководството на „Хоксуърт и Хейл“.

— Мислех, че са те изхвърлили? Че са те пратили в заточение?

— Така беше — призна Дивия Уип. — Но тогава компанията не беше моя.

— Сега твоя ли е?

— Да, но възпитаниците на Йейл още не го знаят.

— Май ще хвърчат доста глави? — със злорадството на дете попита Шилинг.

— Няма, ако са добри момчета — отвърна Уип, за разочарование на постоянния си гост.

Към Бъдни вечер 1912 година той вече бе установил своето еднолично диктаторско ръководство във великата империя „Хоксуърт и Хейл“ и макар да не хвърчаха глави в онзи смисъл, който влагаше в думите си Шилинг, всеки заподозрян, че е гласувал за демократите, бе уволнен.

— На Хаваите и в „Хоксуърт и Хейл“ — обясняваше беззлобно Уип — просто няма място за такива хора.

* * *

Всяко събиране на голямото семейство Кий беше нещо внушително. По-възрастните синове като Кий А Чоу — Азия, който държеше ресторанта, бяха запазили китайските си имена и носеха плитчици и черни сатенени костюми. Но по-младите бяха отрязали плитките и се обличаха като съвременни американци, а също така предпочитаха английския превод на имената си, например Острейлия (Австралия) Кий вместо Кий О Чоу.

Когато кланът се събираше в грозната къща в Нууану, потомците се стичаха на колоритни групички. Някои от синовете вземаха и своите жени, а към 1908 година вече водеха отрасналите внуци заедно с хубавите им китайски или хавайски съпруги. На празници се появяваха и многобройните правнуци и лудуваха из градината, в която семейството все още отглеждаше таро и ананаси. Родът Кий заедно със съпругите и съпрузите сега наброяваше деветдесет и седем души, но, разбира се, те никога не успяваха да се съберат едновременно, защото поне десетина от младежите учеха на континента. Потомък на Кий все още не бе стъпвал нито в Йейл, нито в Харвард, затова пък много от тях бяха завършили в Мичиган, Чикаго, Колумбия и Пенсилвания и на Хаваите бе напълно в реда на нещата един китаец да се роди, да бъде финансиран, да получава правна защита и медицинска помощ, да сключи брак и да бъде погребан все от членове на семейството.

Освен всичко друго, не бе изключено и да е наел земята си или да купува зеленчуците, месото и дрехите си пак от тях.

Нюк Цин все още бе най-видната представителка на рода. През 1908 година тя бе на шестдесет и една и макар вече да не мъкнеше по улиците прочутия си товар от две кошници с ананаси, продължаваше да ги отглежда и контролираше онези, които се занимаваха с разносната търговия. Година след година тя ставаше все по-ниска, по-слаба, по-плешива и макар лицето й да се бе сбръчкало от възрастта, умът й се бе запазил по младежки пъргав. Нейният живот се състоеше от упорито поддържани ритуали. Всяка година придружаваше с церемониално достойнство изключително способния си син Африка до общината, за да платят данъците. Два пъти в годината отвеждаше осем до десет от членовете на семейството в пунти-магазина и изпращаше пари на истинската жена на съпруга си в Китай. Тя бе починала през 1881 година, но семейството от Долното селище продължаваше да пише от нейно име писма на признателност и благодарност. На всеки две-три години Нюк Цин събираше колкото може повече от челядта си за пътуването до колонията на прокажените на Калауао, където отдаваха почит на своя родоначалник. И всяка есен отвеждаше седем-осем от най-способните си внуци на пристанището на „Хоксуърт и Хейл“, и все едно че принасяше жертва на боговете, им купуваше билети за континента. Старата жена пазеше човешките ресурси със същата грижа, както навремето напояваната земя на първата си градинка с таро.

И сега Нюк Цин бе тази, която свика голямото семейство, защото до знанието й бяха стигнали два въпроса от първостепенна важност, далеч надхвърлящи възможностите на адвоката Африка да ги реши, и докато правнуците й си играеха в прашния двор, тя разговаряше с тридесет и неколцината възрастни, дошли да се срещнат с нея.

Децата на Африка Кий се нуждаеха от напътствие и Нюк Цин каза:

— Най-голямата дъщеря на Африка, Шеон Мун, която вие предпочитате да наричате Елин, е много объркана и аз не съм достатъчно мъдра, за да й дам съвет.

— Какво е направила? — попита жената на Азия.

— Влюбила се е в хаол — отвърна Нюк Цин.

Събралите се притихнаха, защото с одобрението, макар и не по изричното настояване на Нюк Цин, младите Кий винаги се бяха чувствали свободни да се женят за хавайки и хавайци, но никой от тях досега не бе показвал желание да се обвърже с бял американец и дръзките планове на Елин представляваха удар по традициите в семейството. Целият клан се обърна и погледна дъщерята на Африка — пъргаво, красиво двадесетгодишно момиче с искрящи очи, и тя отвърна на погледите.

— Кой е белият мъж? — попита Азия, използвайки предимството си на най-възрастен син.

— Кажи му, Шеон Мун — подкани я старата жена.

С кротък глас, както я бяха възпитали учителките в епископалното училище, Елин рече:

— Той е младши офицер на един от военните кораби в Пърл Харбър.

Семейството ахна в хор. Бял мъж, на всичкото отгоре и военен! Това наистина беше, както ги бе предупредила Лелята на Ю Чоу, голям проблем и Европа, който се бе оженил за хавайка, каза:

— Достатъчно лошо е, че иска да се омъжи за хаол, защото те не са добри съпрузи и изнасят парите вън от семейството. Но да се обвърже с военен е наистина неприлично. Никое момиче, което уважава себе си…

Австралия го прекъсна:

— Ние не сме в Китай. Аз познавам много добри мъже от флота.

Европа отвърна сковано:

— Аз не.

Азия отбеляза:

— Надявах се да не доживея девойка от семейството ми да си избере за съпруг военен.

Австралия му се сопна:

— Той е моряк, има голяма разлика.

Европа настоя:

— Военните са си военни. И са много лоши съпрузи.

Австралия викна:

— Защо не си вземеш идеите и не си ги занесеш в Китай? Те идват тъкмо оттам.

В този момент се намеси Нюк Цин и каза с ниския си, нетърпящ възражения глас:

— Щеше да е много по-добре, ако Шеон Мун се бе влюбила в някое китайско момче или ако беше дошла при мен като послушно момиче и ме бе помолила: „Лельо на Ю Чоу, намери ми съпруг“. Но тя не постъпи така.

— Толкова по-зле за нея — тъжно рече Азия. — В моя ресторант виждам много отклонили се от старите традиции момичета и всичките страдат от това.

— Дрън-дрън! — сопна му се съпругата на Австралия. — Азия, ти знаеш чудесно, че като девойка често се криех в твоя ресторант и се целувах с Австралия зад сушените патици. И не се случи нищо лошо, освен дето се омъжих за мързеливия ти брат.

— То беше началото на онова, за което говоря — каза Азия с предупредителен тон.

— Глупости! — разсмя се жената на Австралия, дръзка красавица от фамилия Чин. — Ти знаеш ли кой ми подсвиркваше, за да ми съобщи, че брат ти ме чака? — Членовете на семейство Кий впериха погледи в младата жена с блестящите очи и тя с драматичен жест посочи право към сивокосата и сериозна Нюк Цин, седнала начело на челядта си. — Тя го правеше! Тя е по-лоша от всички ни!

Смущението на старицата накара присъстващите да избухнат в гръмогласен смях. Накрая Нюк Цин избърса пламналото си лице и рече тихо:

— Признавам, че аз го уредих. Но не забравяйте, че Чин Сю Хан беше китайско момиче. И хакка. И можеше да й се вярва. Днес говорим за нещо съвсем различно. За хаол. И при това войник.

— Лельо на Ю Чоу! — обади се Елин. — Той не е войник. Трябва да изоставиш старите си предразсъдъци.

Азия попита:

— Ще донесе ли в семейството някаква земя? Някакви пари?

— Не — решително отвърна Елин. — Всъщност ще изнесе пари. Защото ще ми трябват двеста долара за дрехи, а по-нататък и още за други неща.

Семейство Кий колективно изхълца, доживяло деня, от който се бе страхувало. Рано или късно някое момиче от фамилията щеше да поиска да се омъжи за бял. Но ето че това се бе случило и онези, които се ужасяваха от събитието, подозираха, че в известен смисъл е виновен Африка с неговите радикални нови идеи, възприети в Мичиган. По-възрастните се вторачиха в адвоката и него го заболя от суровите им погледи. Накрая Европа попита рязко:

— Кажи, Африка, ти какво мислиш за това?

В горещата стая настъпи продължителна тишина, чуваха се гласовете на децата отвън. Накрая Африка заговори:

— Чувствам се унизен — поде той. — Срамувам се, че тъкмо моята дъщеря иска да се омъжи вън от нашия кръг. Дадох й добро образование и майка й се опита да я възпита като една почтена хакка. Чувствам се унизен и не зная какво да правя. — Изведнъж напрежението сякаш го смаза, той скри лице в дланите си и тихо заплака. Позорът, който бе навлякъл на семейството, го правеше неспособен да говори, затова жена му добави:

— Той чувства, че трябва да поеме върху себе си срама за онова, което върши дъщеря му.

В този тежък момент Австралия внесе малко по-весела нотка:

— Разбира се, че е отговорен за всичко. Когато някой отива да учи в Мичиган, той усвоява чужди нрави. Струва ми се, че именно с тази цел го изпратихме. Недей да забравяш, Азия, че твоите синове учиха в Пенсилвания. Те доведоха в домовете ни приятели от Америка, а тъкмо един от тях се е запознал с Шеон Мун и хоп! Любов! Елин, ако стиснатият ти баща не иска да даде двестате долара, аз ще ти ги дам.

— Трябват ми не толкова парите, чичо Австралия, колкото вашата благословия.

— Имаш моята!

— И моята — присъедини се жена му.

— А твоята, Лельо на Ю Чоу?

Семейството обърна очи към Нюк Цин, прибрала отрудените си ръце в скута.

— Тревожи ме само едно, Шеон Мун — рече старата жена. — Децата ти ще бъдат потомци на хаол и ще са загубени за семейството. Обещай ми, че всеки път, когато раждаш, ще ми изпращаш писмо. Аз ще отивам при учения пунти, за да разбера истинското име на детето, ще записвам това име в нашата книга и ще го изпращам в Китай, както сме правили винаги.

— Моите синове няма да искат китайски имена — възрази твърдоглавата Елин.

— След време ще искат — отвърна старицата. — Ще искат да знаят кои са и информацията от книгата ще бъде на тяхно разположение.

Постепенно потомките на фамилия Кий се пръснаха по целия свят, като вземаха за съпрузи мъже, работещи в чужди страни, и за Нюк Цин непрекъснато се получаваха писма. Синовете й ги прочитаха и тя отбелязваше раждането на още едно дете. Откриваше правилното име на всяко момче и съобщаваше за него в Китай. И както бе предрекла през онзи ден на 1908 година, настъпваше момент, когато те пожелаваха да научат нещо повече за китайската половина на родословието си и в Хонолулу пристигаха мъже, които не приличаха на китайци, срещаха се със старата Нюк Цин, тя изваждаше книгата, която не можеше да чете, преводачът намираше нужната информация и китайско-германският, -ирландският, -английският потомък започваше да разбира малко по-добре кой е.

Но този ден старата жена бе загрижена за децата на Африка и след като с неохота бе дадено съгласие дъщеря му Кий Шеон Мун, известна в града като Елин Кий, да се омъжи за своя моряк, Нюк Цин се прокашля и рече:

— Време е отново да помислим за влизането на Хонконг в Пунахоу.

Азия изпъшка, Америка стана и ядосано излезе от стаята, а останалите от семейството се обърнаха и настойчиво загледаха най-малкия син на Африка, петнадесетгодишно момче с четвъртита глава и гънки около очите. В семейството съществуваше мнение, че младият Кун Кон, известен като Хонконг, е наследил блестящия ум на баща си. Той показваше изключителни способности по математика, знаеше добре пунти, хакка, английски и хавайски и, изглежда, имаше необикновена дарба да борави с пари, защото умножаваше всичко, до което успееше да се добере, като го заемаше на многобройните си братовчеди. Лихвеният му процент беше твърд, неизменно по десет на сто за седмица, и той се грижеше да си го получи, събирайки стриктно дълговете всеки петък след училище. Както показваше името му, Кун, той бе от четвъртото поколение, Кун Кон означаваше Земна Атмосфера и той беше земен. Двадесет и седем момчета от неговото поколение във фамилия Кий носеха името Кун, един от братята му и двадесет и шестима братовчеди, но той бе най-умният от всички. Ако съществуваше вероятност някой Кий да пробие в Пунахоу, това бе Хонконг. Когато този въпрос бе поставен на обсъждане, в семейството се появи напрежение.

— Ще ни каже ли майката на Хонконг как е синът й с училището? — започна родоначалничката.

Госпожа Африка Кий, по-голямата от двете красавици Чин, рече:

— Бележките му са отлични. Поведението му е буйно, но не е получавал забележки. Аз се гордея с постиженията на моя син и чувствам, че той заслужава интереса, който семейството проявява към него.

— Мисли ли Хонконг, че ще може да се справи в Пунахоу… ако бъде приет? — попита Нюк Цин.

Момчето бе смутено от съсредоточеното върху него внимание, но изгаряше от желание да постъпи в Пунахоу, така че понесе изпитанието. Повдигна едното си рамо и каза:

— След като синът на Лъм се справя, ще мога да се справя и аз.

При споменаването на момчето от рода Лъм членовете на семейство Кий изпитаха горчивина. Защото повече от десет години се опитваха да вкарат някой от своите в Пунахоу, хавайското мерило за престиж, но по една или друга причина все не успяваха, въпреки че бяха доста заможни и можеха да се гордеят с Африка като водещ в професията си адвокат. Обаче семейство Лъм, без да представлява кой знае какво, освен че бащата беше зъболекар и обичаше да говори пред публика, бе намърдало един от синовете си в мечтания рай.

Нюк Цин каза:

— Струва ми се, че този път изгледите ни са наистина добри. Помолих един стар приятел да ни посъветва какво да направим, та Хонконг да бъде приет. — Тя даде знак, един от внуците изтича навън и се върна с висок, плешив англичанин със страховити бели мустаци, който влетя в горещата стая с показна енергия, целуна Нюк Цин и извика на цветист китайски:

— Аха! Заговор срещу хаолите! Удряйте камбаната! На крак, Китай!

Това беше Улиасутай Каракорам Блейк, лудият учител и доверен приятел на всички китайци. Бе станал по-възрастен и по-дебел, но не и по-кротък, и сега сключи ръце зад врата си и се залюля назад-напред, сякаш всеки момент щеше да се строполи.

— Скъпо и плодовито семейство Кий — рече той — да погледнем истината в очите. Има добри училища, а има и прекрасни училища и всяко семейство е в правото си да изпраща своите най-способни синове в най-прекрасното от тях. Йолани, където работя като роб за мизерно възнаграждение, е добро училище. Пунахоу е прекрасно училище. То дава авторитет, слава и обществено положение. Англия се крепи на подобни устои, а и на Хаваите не е по-различно. Достатъчно е да си послужиш с неподходящ нож, и си осъден на принадлежност към Либералната партия до края на своите дни.

— За какво говори той? — шепнешком попита едно от момчетата на Австралия.

— За теб говоря — викна на английски Улиасутай Каракорам Блейк, разсече въздуха с ръце и свря глава само на сантиметри от лицето на стъписания млад китаец. — Стани! — Момчето се изправи непохватно и Блейк го посочи, сякаш беше някакъв експонат.

— Вижте този потомък на семейство Кий! — поде на книжовен китайски. — Той се справя добре в училището Йолани, но въпреки това не е приет в Пунахоу. Ето защо в Хонолулу винаги ще бъде смятан за човек от втора ръка. Няма да може да се движи в компанията на хората, които управляват града. Няма да се научи да говори с тяхната интонация. Ще му липсва специфичната им изисканост. И трябва да остане до края на живота си само един китайски селянин. Седни!

Блейк обърна гръб на момчето и заговори на възрастните:

— Милостивият Буда знае, че в Йолани винаги съм жертвал за вас, китайците, солта на кръвта си и мозъчните си гънки, че ви извадих от невежеството и ви дадох светлина. Милостивият Буда знае също колко съжалявам, че не оползотворих собствената си светлина и наполовина така добре, както го сториха вашите прекрасни хора. Ако се бях възползвал от нея, сега, в залеза на живота си, нямаше да се трепя като слабо платен учител. Африка, колко спечели миналата година?

Китайците обожаваха този смешен човек и неговото многословие. С британското си уважение към коректността и ориенталската си любов към бомбастичния стил той приличаше на китаец. И ето че стигна до същността на въпроса:

— Може да си мислите, че като учител в Йолани, довел Хонконг до настоящото му образователно ниво, ще възразя на намерението ви да го прехвърлите в Пунахоу. Нищо подобно. Семейство като вашето има право да изпрати един от синовете си в най-доброто училище, което могат да предложат Хаваите. Там той ще търка лакти с бъдещите адвокати, гиганти на бизнеса, водещи фигури в обществото. Ако бях от семейство Кий, бих изтърпял всяко унижение, за да вкарам сина си в Пунахоу. Хонконг, стани! Казвам ви, той е едно от най-прекрасните момчета, които са се раждали на Хаваите. И заслужава най-доброто. Хонконг, излез!

Когато засраменото момче напусна стаята, Улиасутай Каракорам рече:

— Лельо на Ю Чоу, ще ти бъде наистина много трудно да запишеш това момче в Пунахоу. Той е твърде умен и цялото ви семейство е твърде способно. Белите са готови да допуснат в своето училище един-двама китайци, но не и най-добрите. Предпочитат тъпите флегматични младежи без особено въображение. Момчето от семейство Лъм е идеално в това отношение. Хонконг не е, защото дори Буда не би могъл да предскаже какво е способен да постигне един ден той. Африка, даваш ли си сметка, че си баща на революционен гений?

— Хонконг е много по-надарен, отколкото съм бил някога аз, господин Блейк — призна Африка пред стария си учител.

— Лельо на Ю Чоу — каза ненадейно с умолителен тон Улиасутай Каракорам — защо не опиташ да вкараш в Пунахоу някой друг от внуците си?

— Не — отвърна Нюк Цин, без да повишава глас. — Той е изключително умно момче. Заслужава най-доброто.

Едрият англичанин вдигна рамене и рече:

— Щом си решила да не се съобразяваш със съветите ми, дай да видим какви неприятности те чакат. Кой ходи миналия път в Пунахоу?

Госпожа Африка Кий, красива модерна китайка, вдигна ръка.

— Стани! — кресна Блейк. Заразглежда я внимателно, тя бе облечена по западната мода и той предложи: — Не може ли да изпратим някой не толкова… модерен? Хаолите се чувстват в по-голяма безопасност, когато азиатецът е с вид на кули.

Имаше неща, които семейство Кий не бе склонно да приеме, тъкмо това ги правеше значима фамилия, и сега Африка каза просто:

— Ако синът ми кандидатства в Пунахоу, майка му ще отиде с него.

— Да благослови Буда всички упорити хора — високопарно рече Блейк — защото без тях този свят щеше да е много жалък. Но не може ли съпругата ти да се облече малко по-семпло? Трябва да изглежда достатъчно богата, за да плаща за обучението, но не толкова самоуверена, че да вземе думата на някоя родителска среща. Необходимо ни е да има вид на истинска китайка, която обаче се стреми да стане почтена американка. Необходимо ни е да изглежда дотолкова горда, че да почиства ноктите си, но все пак достатъчно скромна, за да стои леко приведена, сякаш влачи из града кошници с ананаси. — Той се поклони претенциозно на Нюк Цин и попита: — Смяташ ли, че снаха ти може да си придаде необходимия за случая вид на китайка, която моли хаолите за помощ?

— Не — хладно отвърна Нюк Цин.

— Така си и мислех — тъжно рече Блейк. — Значи си подготвена Хонконг отново да бъде отхвърлен?

В този момент Америка, чиито двама синове напразно се бяха опитвали да постъпят в Пунахоу, се върна в стаята и изръмжа:

— Подготвени сме вечно да ни отхвърлят, господин Блейк.

— Съжалявам, че всички вие не сте се родили малко по-глупави — каза колоритният англичанин — защото тогава щяха великодушно да ви приемат заради парите ви. Но, разбира се, ако бяхте по-глупави… по-специално тази — и посочи Нюк Цин — нямаше да разполагате с парите, които имате сега, и нямаше да ви допускат в Пунахоу заради бедността ви.

— Мислиш ли, че този път Хонконг има някакъв шанс? — умолително попита Нюк Цин.

— Не — отвърна Блейк. — Ако бях хаол от Хонолулу, не бих допуснал издънка на вашето проклето семейство Кий никога и до нищо. Вие сте умни. Вие сте работливи. Вие се държите заедно. Вие сте амбициозни. Още малко, и ще започнете да подучвате дъщерите си да впримчват в бракове белите мъже.

— Шеон Мун ще се омъжва за морски офицер — тихо промълви Нюк Цин.

В горещата стая Улиасутай Каракорам Блейк прекъсна надутите си словоизлияния. Погледна свежото красиво момиче, на което някога бе преподавал. Малката Елин Кий, която пееше така очарователно. Приближи се със сериозно изражение до нея, целуна я по двете бузи и каза тихо:

— Дано милостивият Буда се смили над всички ни. Годините на нашия живот са така кратки, а ветровете, които духат над света — така силни. Довиждане, скъпо семейство Кий. Няма да се доберете до Пунахоу… поне този път.

Когато той си отиде, по-възрастните от семейството заобсъждаха множеството идеи, които бе дал, и Нюк Цин рече:

— Този странен човек е прав. Майката на Хонконг има прекалено модерен вид, сякаш иска да се издигне по-високо и от хаолите. Ще им бъде твърде лесно да я отхвърлят. Този път наистина трябва да изпратим някой друг. Какво ще кажете за жената на Европа? Тя е хавайка.

— Не! — извика Африка. — Той е мой син и ще се яви в Пунахоу със собствената си майка. И ако пак ни отхвърлят, така да бъде.

— Тогава аз ще отида с него — заяви Нюк Цин. — Ще бъда боса и ще им демонстрирам старите нрави.

— Не! — отново запротестира Африка. — Моята жена, която ще се облече както намери за добре, ще заведе сина ми в Пунахоу и ще настоява да го приемат. Няма да позволя никакво хитруване.

— Африка — тихо рече старата родоначалничка — училището даде да се разбере, че ще допуснат един-двама китайци. Сега е ужасно важно да бъде избрано някое от нашите момчета. Моля те, позволи ми този път аз да уредя нещата.

— Имам работа на големия остров — мрачно отвърна Африка. — Ще отида там и няма да вземам никакво участие в това самоунижение. — Излезе от стаята и кланът задиша по-свободно, защото той бе упорит човек.

— Вижте, когато семейство Лъм вкара сина си в Пунахоу — поде Нюк Цин — майката на момчето беше облечена в съвсем проста рокля, косата й бе опъната назад и тя не вдигаше очи от пода. Затова ще кажа направо, майката на Хонконг не трябва да ходи.

— Ще отида с мъжа си на големия остров — заяви съпругата на Африка и също напусна заговорниците.

Подир дълги дискусии и след като внимателно обсъди средствата, с помощта на които китайски фамилии досега бяха успявали да вкарат свои синове в Пунахоу, семейство Кий скрои сложна стратегия. Нюк Цин ще отиде боса, с риза и панталони и ще създава впечатление за истинска кули. Жената на Европа ще присъства като чистокръвна хавайка, за да покаже, че фамилия Кий уважава местните традиции. А съпругата на Австралия, хубавото момиче Чин, ще ги придружи в скромна рокля по западната мода, за да внуши, че в семейството знаят как се яде с нож и вилица. Момчето Хонконг, чието интелектуално ниво беше с четири степени по-високо от това на който и да било ученик в Пунахоу в момента, щеше да върви подир тях в грижливо подбран костюм, демонстриращ едновременно възможностите им да плащат за образованието и една дискретна изтънченост, неприсъща на новозабогателите китайски семейства.

През един горещ ден четиримата Кий пристигнаха пред Пунахоу в нает файтон, тъй като беше преценено, че това ще създаде по-благоприятно впечатление, отколкото ако отидат пеша. По време на представянето трите жени играеха ролите си безупречно, но Хонконг леко кривеше очи и макар отговорите му да бяха блестящи, когато го питаха нещо, се замисляше малко по-дълго от необходимото. В определения срок семейството получи известие:

„Със съжаление трябва да съобщим, че поради големия наплив тази година не можем да осигурим място за Вашия син, чиито оценки и общо поведение иначе намираме приемливи.“

Писмото бе занесено на Африка в адвокатската му кантора и той дълго размишлява върху него. В началото беше завладян от ярост заради унижението, на което семейството му се бе подложило по собствена воля, а после около час побутва официалното съобщение насам-натам по бюрото си. Накрая изпрати да повикат сина му, седя и чака, докато момчето влезе, задъхано от игра покрай реката. Каза му с равен, безстрастен тон:

— Хонконг, ти повече няма да ходиш на училище.

— Струва ми се, споменаваше, че ще ме изпратите в Мичиган?

— Не. Онова, което трябва да знаеш, сине, можеш да го научиш и тук. Довечера започваш да четеш тази книга за поземлената собственост на Хаваите. Като свършиш, аз ще ти проведа изпита… както си седя тук на този стол. Това ли са учебниците ти?

— Да.

— Вече няма да ти трябват. — Африка Кий, който се прекланяше пред образованието, взе учебниците, накъса ги на парчета, хвърли ги в кошчето за отпадъци и каза:

— Докато четеш новия си учебник, трябва да запаметяваш всяка глава до края. Ти ще получиш образование, каквото досега никой на Хаваите не е получавал, Хонконг.

В края на краищата семейство Кий успя да вкара едно от момчетата си в Пунахоу. Това стана по много специален начин. През 1910 година Републиканската партия срещна трудности при намирането на подходящ кандидат за депутат от Чайнатаун и на едно от заседанията някой направи революционното предложение:

— Защо не издигнем кандидатурата на китаец?

— О, не! — запротестира един от младите Хюлет. — Не искам онзи радикал Африка Кий да влезе в парламента.

— Нямах предвид него, а брат му Австралия. — Възцари се тишина и по лицата на хаолите, които управляваха островите, заиграха усмивки, защото Австралия беше човек, който щеше да се хареса. Той не бе прекалено умен, свиреше добре на укулеле, беше честен, нямаше кой знае какво образование, но си бе спечелил множество приятели както между китайците, така и между хавайците, с които бе израсъл. Освен това имаше симпатичен прякор, Кенгуру Кий, и събранието реши, без дори да гласува, че това е човекът, който им трябва.

Кенгуру Кий бе избран с огромно мнозинство, продължиха да го избират и с времето стана водещият китаец в Републиканската партия, човекът, когото всички обичаха и комуто всички вярваха. За щастие той имаше син, който също като него бе възхитително посредствен, и през 1912 година в Пунахоу сметнаха, че най-сетне са открили един Кий, чието приемане в училището няма да представлява никаква опасност.

В деня, когато това момче се записа, Нюк Цин отиде тайно до входа и се скри зад близката палма, за да види как един от внуците й най-после ще прекрачи прага на знаменитото училище. Докато гледаше светналите лица на хаолските деца, които се събираха за началото на учебната година и бърбореха за преживяванията си през ваканцията, тя разпознаваше ту някой Хейл, ту някой Уипъл и си мислеше: „Хаолите са луди, че допускат в училището китайци. Тук е скрита тайната на това как се управляват островите, а те имат право да пазят интересите си“.

После видя по улицата да се задава нейният внук, придружен от баща си, политика Кенгуру Кий, и се отдръпна в сянката, мърморейки под носа си: „Това момче не знае нищо. Не е достойно за такова знаменито училище. Но за нас то е само началото“.

* * *

От тринадесет години Камеджиро Сакагава ставаше всяка сутрин в три и половина да насече и складира съчки от дива слива за своята баня. После тичаше на работа, трудеше се до мръкване, връщаше се бегом и запалваше огъня. Сега вземаше по два цента от първите десетима, които се наслаждаваха на чистата гореща вода, и по пени от всеки, който желаеше да ги последва. Той явно печелеше доста и както всички японци, наети в Ханакаи, следеше с вълнение как скритото му богатство наближава магическото число 400 долара.

От пристигането на първите японци през осемдесетте години на миналия век съществуваше мнение, че онзи, който успее да се върне в Хирошима с четиристотин долара в брой, след това вече би могъл да живее като самурай. „С четиристотин долара — уверяваха се взаимно работниците — можеш да си купиш три хубави оризови ниви, да си построиш голяма къща, да си набавиш всичките кимона, които ще ти трябват някога, и да заживееш в разкош.“ Нямаше работник в плантациите, който да не е твърдо решен именно той да е човекът, дето ще натрупа четиристотин долара, но почти никой не успяваше.

Как само се изнизваха парите между пръстите на един изпълнен с добри намерения мъж! В случая с Камеджиро слабостите му не бяха нито комар, нито жени, нито алкохол; не, неговите бяха много по-скъпи — приятелство и патриотизъм — и непрекъснато подяждаха спестяванията му. Когато някой работник биваше сполетян от, както сам смяташе, неразрешима криза, накрая отиваше при Камеджиро и му казваше без заобикалки:

— Непременно са ми необходими осемдесет и един цента.

— Защо не ги заемеш от японския лихвар в Капаа? — питаше Камеджиро.

— В Капаа, ако вземеш на заем осемдесет и един цента, в деня на следващото плащане ще трябва да върнеш заема плюс още осемдесет и един цента — обясняваше човекът и това беше самата истина. Никой бял на Хаваите не експлоатираше така злостно работниците от Изтока, както собствените им сънародници. Близки до японското консулство хора бяха организирали свой рекет и искаха от пристигащите депозит, за да пазят документите за евентуалното им връщане в Япония. Значителните суми стояха у тях година след година без никаква лихва и когато идваше време хората да си заминат, често депозитът им не можеше да бъде открит. Имаше японци, които забогатяха много по този начин. На всяка крачка престъпни машинации подриваха финансовата обезпеченост на работниците и месечна лихва от сто процента бе нещо нормално. Затова дребният набит Камеджиро обикновено се виждаше принуден да дава пари на своите приятели.

Някои от мъжете бяха започнали да си довеждат булки от Япония, а това винаги излизаше скъпо и стоварваше извънредно тежко бреме върху цялата общност. Трябваше да се правят снимки в Капаа, да се плащат таксите и пътните разноски, да се пътува до Хонолулу за уреждане на документите и да се купуват от магазина черни костюми за сватбата. Значителен брой от брачните съюзи бяха осъществени благодарение помощта на якия Камеджиро, в разрез със собствените му интереси, защото, както бе установил, съберат ли се мъж и жена, веднага трябва да се очакват бебета, а бебетата причиняваха нови финансови кризи. Така спестяванията му непрекъснато се изпаряваха и понякога той имаше чувството, че плаща за семейното щастие на всички, само не и за своето собствено.

Най-големите му разходи обаче възникваха вследствие на неговия патриотизъм. Ако през Кауаи минеше някой и съобщеше за нов паметник на загиналите във войната, Камеджиро правеше най-щедрите дарения. Когато служители от консулството в Хонолулу идваха да разкажат за големите събития в родината, Камеджиро плащаше сметките им в хотела. Той даваше пари за японското училище, за японския храм и най-вече за японските рецитатори, които периодично обикаляха островите.

Тези мъже бяха радостта на живота му и щом се чуеше, че пристига поредният декламатор, Камеджиро започваше да работи още по-бързо и с нетърпение броеше дните до неделния следобед, когато цялата японска колония щеше да се събере в някой парк с казуаринови дървета, да насяда върху купищата сухи иглички и да чака неговото появяване. В един и тридесет, след като свършеха със своя обед, състоящ се от суши и сашими, няколко души поставяха подвижната дървена платформа, застлана с традиционното платно, и наместваха отгоре ниска масичка със сгънато ветрило. Тълпата притихваше и гостът от Япония, обикновено възрастен човек с оплешивяла глава и колосана униформа с широки рамене, разперени като крила на пеперуда, излизаше на платформата в бяло таби, покланяше се много пъти и сядаше с кръстосани крака пред масичката. Докато публиката чакаше със затаен дъх под слънцето, няколко мига той сякаш се молеше гласът му да бъде достатъчно силен, сетне вземаше сгънатото ветрило и започваше да декламира.

— Аз… ще… говоря… за… битката… при Ичи-но-тани — викваше със скръбен глас, като отпяваше всяка от наситените със съдържание думи и се спираше на нея. В тези първи мигове той приличаше на затиснат вулкан, готов да изригне с дива ярост, и докато събитията, разиграли се преди повече от седемстотин години, следваха своя ход, гласът му придобиваше все по-голяма сила.

Превъплътяваше се последователно във всяко действащо лице: той бе храбрият воин Кумагаи; той бе красивият юноша Ацумори; той бе конят, скалата, потокът; той бе възхитителният герой Йошицуне и всичките жени. Колкото повече нарастваше вълнението му, толкова повече се издуваха вените на главата му, сякаш всеки момент щяха да се пръснат, и мускулите на врата му се очертаваха под кожата като въжета. В различните кризисни моменти на древната битка той ревеше и шептеше, ридаеше безнадеждно и плачеше от радост, а когато идваше време да умре очарователният млад воин Ацумори — свирейки на флейта — човекът предаваше скръбта, сякаш тя бе нещо осезаемо, и цялата публика започваше да хлипа.

Колко страшно реален беше героизмът на Япония тук, под казуариновите дървета! Колко прекрасни и предани бяха жените, колко смели мъжете й. И когато битката стигаше трагичния си край и работниците от плантациите оплакваха падналите, декламаторът добавяше текстове, които липсваха в оригинала на епоса, но за които му бе казано, че са особено подходящи за далечните колонии като тази на Кауаи:

— И… когато… духът… на… Ацумори… напускаше… равнината… Ичи-но-тани — редеше печално рецитаторът — той се обърна назад, погледна доблестните воини, които го бяха съсекли, и си помисли: „Това са храбрите войници на Япония и докато те са живи, никаква опасност не грози отечеството. Те могат да изминат много километри при всякакви изпитания и лишения. Те могат да живеят от нищо, само и само да защитят своя император. Те не се плашат от никакъв враг и не отстъпват пред никаква буря. Те са най-храбрите мъже на света, които се борят за една справедлива кауза и за славата на Япония. Колко силни са те, колко благородни, колко хубаво е да ги видиш на бойното поле. О, как копнея отново да съм с тях, с храбрите воини на Япония!“.

Програмата се състоеше от четири рецитации и тъй като всяка траеше повече от час, а най-прочутите от рода на „Ичи-но-тани“ — почти два часа, обикновено продължаваше чак до мръкване. Необяснимо бе как един човек, който изпълнява толкова много различни роли и гласът му като по някаква магия се мята от най-високите до най-ниските тонове, бе в състояние да издържи пет часа. Колкото повече напредваше времето, толкова по-многочислена ставаше публиката на четенията в Ханакаи, и това превръщаше последното изпълнение от програмата в най-хубавото от всички. То започваше с думите на рецитатора:

— Днес съм ви приготвил един специален подарък. Историята на капитан Ито, който се хвърли срещу руските оръдия в Порт Артур.

Някой напомняше, че техният Камеджиро Сакагава бе изпълнявал ролята на полковник Ито на тържественото шествие в Хонолулу по случай победата, и го изпращаха да облече униформата. И тъй, докато рецитаторът разказваше вълнуващата история за полковник Ито и руските оръдия, високият метър и петдесет и пет Камеджиро с ръце като обръчи, облечен в униформа на императорската армия, ушита от жените в Хонолулу, замръзваше до платформата в стойка „мирно“. В такива моменти с него ставаше нещо странно: той се превръщаше в полковник Ито. Виждаше руските оръдия и усещаше миризмата на барута. Императорът говореше пред потеглящите от Токио войски и Камеджиро чуваше августейшия глас; полковникът загиваше, защитавайки Япония от варварите, Камеджиро също загиваше и влизаше в пантеона на героите. Духовно той бе част от Япония, воин, който никога не бе носил оръжие, но бе готов да умре за своя император. Именно след такива мигове на екзалтация правеше най-щедрите дарения за военни фондове, болници и други подобни добри дела.

Постоянната притегателна сила на Япония с нейната вълнуваща история бе така голяма, че Камеджиро не познаваше нито един японец, който да има намерение да остане на Хаваите. Всички работеха по дванадесет часа на ден за седемдесет и три цента, тъй като надницата бе повишена, с надеждата да се озоват отново в Хирошима с четиристотинте долара, които щяха да им осигурят светло бъдеще, и макар нарастващото присъствие на беловласи мъже и жени да показваше, че повечето никога няма да спестят достатъчно пари, за да се върнат у дома, дори най-отчаяните не си признаваха, че са престанали да вярват.

Една вечер, след като гледаха японски филм, будисткият свещенослужител прикани към внимание и кинооператорът насочи към него лъча на прожектора.

— Искам Сакагава Камеджиро да излезе отпред — каза той и набитият дребен работник се появи в осветения кръг, като примигваше и държеше левия си юмрук пред устата. — Консулството на Негово императорско величество в Хонолулу ме упълномощи — поде свещенослужителят — да връча този свитък на Сакагава Камеджиро в знак на признателност за неговото дарение в памет на смелите моряци, загинали при катастрофата край Фукушима. Цяла Япония се гордее с този мъж.

За Камеджиро последните думи не бяха празна фраза. Бе уверен, че всяко селце в Япония знае за неговата вярност към родината, представяше си как мълвата за достойното му поведение стига до къщата на родителите му и виждаше във въображението си колко щастливи са те, че техният син е един почтен японец. Цяла Япония се гордееше с него и за Камеджиро това бе напълно достатъчно.

Вече тринадесет години живееше така, с вълненията от непрекъсващите контакти с Япония и надеждата, че не е далеч денят, в който ще разполага с четиристотинте долара плюс цената на корабния билет до дома. Но един пролетен ден на 1915 година, когато казуарините се готвеха за годишния растеж и по върховете на игличките им се бяха появили ярки пъпки, когато сгушените в червената пръст ананаси започваха да цъфтят, Камеджиро долови вика на някаква птица. Не беше от морските птици, които се стрелкаха над хвърчащата около скалите пяна, защото той познаваше техните гласове. Може да бе дошла от Таити, където бе зимувала, или пък просто минаваше над Кауаи, устремена към Аляска с нейното щедро изобилие от насекоми през летните месеци. Камеджиро всъщност така и не я видя, но я чу да прелита покрай него, застина неподвижно насред ананасовата нива и си помисли: „Аз съм на трийсет и три и годините прелитат покрай мен“.

Изпадна в ужасна депресия, явяваше му се видение, което не успяваше да пропъди: виждаше чакащата го край оризовите ниви на Хирошима Йоко. Покрай нея също прелитаха птици, тя протягаше ръце, а от Вътрешно море се надигаше мъгла и поглъщаше нейния зов. Камеджиро за пръв път престана да става в три и половина и да се грижи за своята баня — прехвърли работата на един приятел. Бродеше наоколо, разяждан от неутолим глад, мина му през ума да прескочи до бардаците в Капаа, но отхвърли тази идея и накрая се спря на решението, до което преди него бяха стигали стотици други: „За известно време ще трябва да се откажа от мисълта за връщане в Япония, ала ще използвам парите си, за да взема тук Йоко“.

Когато това решение се избистри в съзнанието му, окопаваше ананасите и часът бе едва два следобед, но той хвърли мотиката, излезе на шосето и в някакъв възторжен унес вървя до Капаа, където прокуденият Хашимото държеше фотографско ателие и агенция за пътувания с параход до Япония. Потискайки гордостта си, Камеджиро отиде при родоотстъпника и рече:

— Искам да си направя снимка и да я изпратя в Япония.

— Иди си вкъщи и се обръсни — каза му безцеремонно Хашимото. — И си облечи черния костюм.

— Нямам костюм.

— В лагера Ишии има един. Всички го използват.

— Не искам да обличам взет на заем костюм.

— Кое момиче ще пожелае да се омъжи за теб, ако изпратиш снимка без тъмен костюм?

— Да съм споменавал нещо за момичета?

— Виждам, че си решил да се жениш. Радвам се за тебе и ще ти направя хубава снимка. Но първо се обръсни и си сложи тъмен костюм.

— Колко ще струва всичко това? — попита Камеджиро.

— Снимката три долара. Билетът на момичето за парахода седемдесет. Разноските за влака, за дрехите и за гощавката там вкъщи може би още седемдесет. Общо сто четирийсет и три долара.

Подобна сума щеше да забави събирането на четиристотинте долара най-малко с още три или четири години и Камеджиро се разколеба.

— Не мога да се реша — въздъхна той. — Моля те, не казвай на никого.

— Аз правя снимки. Не разговарям с хората.

— Може да дойда пак — промълви Камеджиро.

— Ще дойдеш — предрече Хашимото. Сетне добави грубо онова, което казваше на всички отхвърлили го японци: — Ще се ожениш за момичето и никога няма да се върнеш в Япония. Примири се с тази мисъл.

Камеджиро преглътна с усилие и се постара да не гледа към фотографа.

— Аз ще се върна в Япония — каза той. — Ти ми направи услуга, Хашимото сан. За момент бях закопнял за съпруга и си рекох: „Ще похарча парите си за това“. Но ти ми отвори очите за последствията. Лека нощ. Няма да дойда пак.

Ала когато излезе от фотографското ателие, група деца, полуяпончета-полухавайчета, връхлетяха насреща му, крещейки завалени думи, които никой на света не би могъл да разбере — сладко детско бръщолевене, истинска каша от всевъзможни езици. Блъснаха се в него, а едно момиченце с равно подстригана по японската мода коса извика „Гомен насаи!“ и Камеджиро импулсивно се наведе, хвана го и долепи лицето му до своето. За миг то остана неподвижно в ръцете му, сетне го ритна, освободи се и се развика на хавайски и португалски:

— Трябва да вървя с другите!

А Хашимото, непрестанал да мрази хората, които го бяха отхвърлили, се разсмя от прага и каза:

— Беше прегърнал моята дъщеря. Аз имам шест деца, четири от тях са момчета.

Силно развълнуван, Камеджиро пое към къщи, ароматът от косата на момиченцето все още изгаряше ноздрите му и когато стигна в лагера и видя дългите мрачни бараки, в които нямаше жени и в които живееше вече тринадесет години, се втурна право при Ишии сан и каза:

— Трябва да ми напишеш писмо до вкъщи.

— Да не си наумил да се жениш? — попита писмописецът, защото разпозна симптомите.

— Да.

Ненадейно слабият дребен мъж сграбчи ръката на Камеджиро и му довери:

— И аз все за същото мисля. Колко ли ще струва?

— Не много! — възбудено извика Камеджиро. Снимката три долара. Билетът седемдесет. Може би общо сто четирийсет и три.

— Ще го направя! — заяви Ишии сан. — Мисля за това вече цяла година.

— Аз също — призна си Камеджиро, седна на пода, а Ишии сан извади четките си.

„Мила майко, реших да си взема жена и по-нататък ще ти изпратя снимка, за да я покажеш на Йоко чан и тя да види как изглеждам сега. Щом ми съобщиш, че е готова да дойде на Хаваите, ще изпратя парите. Това не означава, че няма да се върна у дома. Означава само, че ще трябва да остана тук малко по-дълго. Твой верен син, Камеджиро.“

Изминаха девет седмици, преди отговорът на това писмо да се получи, и когато той пристигна, Камеджиро бе потресен от съдържанието му, защото неговата майка пишеше:

„Трябва да си глупаво момче, щом като мислиш, че Йоко сан още те чака. Тя се омъжи преди дванадесет години и вече има пет деца, три от които са момчета. Какво те накара да предположиш, че едно момиче с чувство за собствено достойнство ще седне да те чака? Но това не е беда. Както виждаш, тук ти изпращам фотографията на много хубава девойка, на име Сумико, която каза, че е съгласна да се омъжи за теб. Тя е от нашето село и от нея ще излезе прекрасна съпруга. Моля, изпрати парите.“

На леглото падна с лицето надолу фотография десет на седем сантиметра. Камеджиро я остави известно време да лежи така, неспособен да си представи, че когато я вдигне на нея няма да е Йоко, чийто образ пазеше в паметта си, а някакво момиче, което дори не познава. Предпазливо повдигна с два пръста крайчето и изви глава настрани, за да я погледне. Изведнъж обърна снимката и извика:

— О! Гледай ти каква хубавица! Вижте я само!

Цяла тълпа се насъбра да разглежда снимката и някой подхвърли:

— Това момиче никога няма да се омъжи за дръвник като тебе, Камеджиро!

— Кажи им какво пише в писмото! — нареди той на Ишии сан и писмописецът прочете на глас как стоят нещата. Името на девойката бе Сумико и тя бе съгласна да се омъжи за Камеджиро.

— От Хирошима ли е? — подозрително попита един от мъжете.

— От Хирошима кен — гордо отвърна Камеджиро и над дългата барака се понесе одобрителна въздишка.

Ала това свидетелство за връхлетялото го щастие се отрази потискащо на един човек. В пристигнало по-рано писмо Ишии сан също бе получил портрет на булката, която неговите родители му бяха избрали. Тя се наричаше Йорико Мори, приятно име, но снимката показваше, че е от онези флегматични селски момичета с четвъртити физиономии и тесни очи, които Япония раждаше сякаш в неограничени количества. Майката на Ишии сан описваше как Йорико Мори работела повече и от мъж и била пестелива, ала писмописецът чувстваше, че за един брак е необходимо и нещо повече, особено когато, както в неговия случай, съпругът може да чете и пише. Той бе разочарован, но се владееше. Поиска да види още веднъж снимката на Сумико и я разгледа внимателно. Личеше си, че девойката притежава класическия тип красота: леко полегати очи, изящни скули, ниско чело, крушовидно лице и фини черти. Приличаше на момичетата от плакатите за японските исторически филми и Ишии сан каза:

— Много е хубава за момиче от Хирошима. Може да е от града.

— Не — увери го Камеджиро — майка ми никога не би ми избрала градска девойка.

На другия ден двамата кандидат-младоженци взеха черния костюм на лагера Ишии, обща собственост на обитателите му, връзката и бялата риза, които вървяха с него, завиха съкровището си в чаршаф, наеха такси и отидоха в Капаа, където фотографът Хашимото им нареди:

— Обличайте поред костюма и не забравяйте да се срещите.

Когато Камеджиро се напъха в странните дрехи, се наложи Хашимото да му покаже как да завърже вратовръзката, след което набитият полски работник зализа косата си със специалната помада, която фотографът предлагаше за тази цел, застана пред апарата в скована поза и не пожела да се усмихне. Макар да бе заснета и увеличена както се полага, готовата фотография едва ли би въодушевила много кандидатки за женитба, Хашимото не я смяташе за особено добра. Въпреки това Камеджиро я изпрати заедно с парите за билета от Токио до Хонолулу. И зачака.

В края на 1915 година Ишии сан и Камеджиро получиха известие, че булките им пристигат в Хонолулу със стария японски товарен кораб „Киото мару“. В лагера не се зарадваха на новината толкова, колкото можеше да се предположи — бяха се надявали двете момичета да пътуват с различни кораби. Тогава всеки от мъжете щеше да облече за посрещането черния костюм, тъй че да отговаря на изпратената в Япония снимка. Както стояха сега нещата, единият щеше да носи костюма и нямаше да разочарова булката си, но другият явно трябваше да облече работните дрехи и да застане пред момичето в истинския си вид. Какъвто си беше, Камеджиро побърза да каже на своя приятел:

— Тъй като можеш да пишеш и четеш, редно е ти да сложиш костюма. — И целият лагер се съгласи, че това е единственото логично решение.

Ту разпалени, ту изплашени, кандидат-любовниците пътуваха от Лихуе до Хонолулу с малкото корабче „Килауеа“ и там наеха стая в една мръсна японска странноприемница на Хоутел стрийт. Тъй като пристигнаха вечерта, а „Киото мару“ се очакваше на следващия ден, те си взеха лека вечеря от ориз и риба, а сетне се разходиха до Нууану и се поклониха ниско пред символа на своя император. В този момент от консулството излетя служител в черен фрак, забързан за някаква важна среща, и им се скара:

— Не се мотайте тук като селяндури. Вървете си по пътя. — И те покорно си тръгнаха.

Големите къщи на Беретания стрийт им направиха силно впечатление, но бяха потресени от мръсните улички в Чайнатаун, където мизерните коптори взаимно се крепяха да не рухнат. Ишии сан рече:

— Чувал съм, че преди петнайсет години целият този квартал изгорял до основи. Китайците искали да построят истински град, без тесни улички и бордеи, но хаолите настояли да бъде възстановен в същия вид както преди. — Двамата мъже си спомниха чистите пътища и спретнатите къщи от своето детство и заклатиха глави: що за хора бяха тези хаоли?

Същата вечер, преди да си легнат, Ишии сан сложи пред себе си двете снимки и дълго ги сравнява. На лицето му ясно се четеше разочарованието от коварството на съдбата.

— Опасявам се, че майка ми не е направила особено добър избор — рече той. — Не е ли странно, като си помислиш, Камеджиро, че някъде там, на един голям кораб, пътува жена, с която ще прекараш остатъка от живота си?

— Притеснявам се — призна си Камеджиро.

Но притеснението му от тази вечер не беше нищо в сравнение с онова, което го очакваше. Когато на следващия ден „Киото мару“ спря на пристанището, на седмината мъже, дошли да посрещнат годениците си по снимка, бе казано:

— Не освобождаваме жените от карантината, преди да са изминали дванайсет дни.

— Не може ли поне да ги видим? — примоли се Ишии сан.

— Забранени са каквито и да било контакти — предупреди ги представителят на имиграционните власти.

След време изгарящите от нетърпение женихи откриха, че като подкупят един от служителите, биха могли да долепят око до дупка с размерите на половин долар, издълбана във вратата, зад която бяха затворени новопристигналите булки. Камеджиро беше трети поред. Той присви око, надникна през жалката шпионка и видя седем жени, които седяха или стояха на групички. Погледна ги една след друга и не можа да разбере коя е Сумико, после се обърна и се взря умолително в пазача, който не говореше японски. Пак доближи око до кръгчето и впи жаден поглед в седемте жени, но отново не успя да познае бъдещата си съпруга и, пообъркан, отстъпи шпионката на следващия.

— Хубава ли е? — попита Ишии сан.

— Много — увери го Камеджиро.

— Видя ли Йорико?

— Струва ми се, че я зърнах.

— Достатъчно добре ли изглежда?

— Изглежда доста здрава — рече Камеджиро.

Когато на свой ред се отдръпна от шпионката, Ишии сан цял трепереше.

— Тя е много по-едра от мен — промърмори той. — Проклета да е майка ми!

— О, Ишии сан! — възмути се Камеджиро. — Нали момичето е от Хирошима! Положително ще бъде добра съпруга.

На втория и третия ден мъжете се връщаха да наблюдават тайно бъдещите си съпруги и по метода на изключването Камеджиро откри тази, за която му предстоеше да се ожени. В началото не бе успял да я разпознае, защото тя без съмнение беше най-хубавата от всички и той не би могъл да повярва, че е неговата годеница. Съчувстваше на разочарования си приятел и бе достатъчно тактичен да не проявява радостта от красотата на собствената си булка. Но часовете течаха, наближаваше моментът, когато вратите щяха да се отворят, и Камеджиро ставаше ужасно нервен и възбуден.

— Започва да ми се повдига — каза той на Ишии сан.

— Аз отдавна се чувствам така — довери му писмописецът.

— Май ще поизляза и ще се върна по-късно — прошепна Камеджиро.

— Чакай малко! — сопна му се един от мъжете. — Погледни горките жени!

Камеджиро усети как го избутват към шпионката и за последен път видя седемте булки. Те също знаеха, че часът на срещата наближава, и характерната за предишното им поведение напереност бе изчезнала. Без да разполагат с нужната вода и гребени, правеха отчаяни усилия да се разхубавят, опъваха си взаимно смачканите, избелели от пътуването по море дрехи, прибираха измъкналите се от прическите кичури. Една от жените докосна с върха на пръстите челото си, като да го намираше грозно, и се помъчи да заглади кожата над масивните кости. Друга плачеше в ъгъла и след кратък опит да я утешат спътничките й я оставиха сама с мъката й. Но имаше едно нещо, което всички те правеха в този последен, изпълнен с паника момент: взираха се в стиснатите в ръцете им снимки и отчаяно се мъчеха да запомнят чертите на мъжете, с които им предстоеше да се срещнат, твърдо решени да ги познаят, да тръгнат безпогрешно към тях и да им се поклонят. Ала вече плачеха и лицата от фотографиите се размазваха пред очите им.

Прозвуча гонг и Камеджиро отскочи от вратата. Тя бавно се отвори и булките пристъпиха навън. Не се виждаха никакви сълзи. Спокойните очи изпод камарите черни коси гледаха твърдо и въпросително напред. Първият звук, който се чу, бе приглушен вопъл на отчаяние:

— О! — възкликна една от девойките. — Ти си много по-стар, отколкото на снимката!

— Тя е правена отдавна — призна мъжът. — Но аз ще бъда добър съпруг. — Протегна ръка и момичето, което се бе овладяло, се поклони толкова дълбоко, че главата му почти докосна неговите колене. Така се оформи първата двойка.

Следващото момиче — онова, което бе плакало в ъгъла — отиде право при своя мъж, усмихна се и се поклони дълбоко.

— Аз съм Фумико — рече то. — Майка ти ти праща хиляди благословии.

И втората двойка бе готова.

Трета беше Йорико Мори, булката на Ишии сан, и както се бе опасявал той, бе много по-яка от него. Типично селско момиче от Хирошима с червени бузи, квадратно лице и дръпнати очи. Съзнавайки, че е по-малко хубава от останалите, тя компенсираше това с непоколебимата си смелост и пламенното желание да стане добра съпруга. Откри Ишии сан и му се поклони ниско, прибрала до коленете големите си ръце.

— Господин Ишии — прошепна — нося ти поздрави от твоята майка. — После, сякаш знаеше, че той се нуждае от успокоение, бързо добави със заекващ шепот: — Аз ще бъда добра съпруга.

Сумико, най-хубавата от всичките, последна отиде при съпруга си и нейното непокорство не бе предизвикано от липсата на достатъчно ум, а от шока, който преживя, когато за пръв път видя Камеджиро. Той не носеше черния костюм, в който се бе фотографирал, нито косата му бе старателно пригладена. Дрехите му бяха на прост селянин и ръцете му изглеждаха ужасно тромави. Лицето му бе мрачно като на сърдит, глупав човек и беше два пъти по-стар, отколкото бе очаквала. Сумико бе последна поред и бе останал само един свободен мъж, така че тя без съмнение знаеше кой е нейният съпруг, но отказваше да приеме този факт.

— Не! — високомерно извика тя. — Този не е моят мъж.

— О! — възкликна той. — Аз съм Сакагава Камеджиро. Имам твоята фотография.

Тя изби снимката от ръката му, хвърли своята върху й и ги стъпка.

— Няма да се омъжа за този! Измамили са ме!

При това избухване първата булка, която също бе намерила съпруг, какъвто не желаеше, разтърси Сумико и й закрещя бързо на японски:

— Овладей се, глупава малка егоистке! Нима при тези обстоятелства някой очаква да завари тук принц от приказките?

— Няма да се омъжа за това животно! — проплака Сумико, при което първата булка, благоприлично примирила се с разочарованието, я зашлеви силно.

— През цялото пътуване се държа като лошо, разглезено дете. Би трябвало да се засрамиш. Върви при този добър човек и се смири пред него. — Тя опря ръка в гърба на Сумико и я запрати през притихналата зала за имигранти.

Ако Ишии сан не бе скочил от редицата на смаяните двойки и не я бе спасил, Сумико щеше да падне. Той я хвана през кръста и за момент я задържа така. После погледна Камеджиро и собствената си бъдеща съпруга и каза с откровеност, която сепна дори самия него:

— Камеджиро, ти и Йорико си подхождате повече. Дай ми Сумико.

И хубавото момиче, озовало се в компанията на културен мъж, облечен в черен костюм, изведнъж извика:

— Да, Камеджиро, ти си много стар за мене. Моля те, моля те!

В тъпо смущение Камеджиро погледна към снимката на пода, помнейки колко дълбоко я бе обикнал през последните месеци. Бавно вдигна очи към четвъртитото лице и напуканите бузи на Йорико Мори и си помисли: „Тя не е момичето от снимката. Какво се опитват да ми причинят?“.

Той се колебаеше, стаята се въртеше пред очите му, а после усети върху рамото си ръката на първата булка, която бе ударила шамар на Сумико, и чу тихия й глас:

— Не зная името ти, но живях с Йорико в продължение на три седмици и те уверявам, че от всички булки тук тя ще стане най-добрата съпруга. Вземи я.

Унизеното селско момиче, така жестоко отхвърлено от годеника си, усещаше как сълзите напират в некрасивите му очи. Искаше му се да се скрие в някой ъгъл, но остана твърдо като скалата, от която бе издялано, и се поклони ниско пред непознатия.

— Ще бъда добра съпруга — промърмори то, мъчейки се да овладее гласа си.

Камеджиро погледна за последен път толкова познатата снимка на пода, после я вдигна и я подаде на приятеля си Ишии сан.

— Така ще е по-добре — рече той. Върна се при девойката, която още се кланяше, и каза нежно: — Името ми е Сакагава Камеджиро. От Хирошима кен съм.

— Името ми е Мори Йорико — отвърна селското момиче. — Аз също съм от Хирошима.

— Тогава ще се оженим — усмихна се той и седемте двойки бяха окончателно оформени.

* * *

В годините, през които Камеджиро Сакагава и жена му Йорико отново и отново откриваха какво щастие е било за тях да се съберат в този импровизиран брак, мисионерските фамилии в Хонолулу преживяваха голям шок, защото един от синовете им бе станал пламенен радикал и вестите за неговото поведение стъписваха островите.

В онези години Хаваите сякаш бяха пълни с Хейловци, Уипъловци, Хюлетовци, Джандърсовци и Хоксуъртовци. В някои от класовете в Пунахоу шестнадесет от двадесет и четиримата ученици носеха тези или други подобни имена. Само опитни генеалози дръзваха да проследяват кръвните им връзки, защото Хейловците бяха Хоксуъртовци, а Хоксуъртовците — Уипъловци, и доста често се случваше някой млад Хейл да се ожени за момиче Хейл и да направи всичко още по-объркано, тъй че с времето никое от децата вече не знаеше кои са най-различните му братовчеди. На островите бе много популярен изразът „с него сме братовчеди по кратунена линия“, тоест от един плет кратуни, което пък означаваше, че ако човек се върне достатъчно далеч в миналото, непременно ще открие някакво кръвно родство.

На Хаваите бяха започнали да наричат това Хейл-Уипъл-Хюлет-Джандърс-Хоксуъртово братство просто „фамилията“ и с лекота разпознаваха нейните четири дискретни характеристики: децата на фамилията учеха в Пунахоу; синовете й продължаваха образованието си в Йейл; за всеки син и за съпруга на всяка дъщеря неизменно се намираше някаква добре платена работа; членовете на фамилията се опитваха да избягват скандалите. Ето защо фамилията бе дълбоко потресена, когато едно от момчетата й стана радикал.

Докато бе в Пунахоу, този ренегат се учеше добре, но в това нямаше нищо чудно, фамилията бе свикнала синовете й да жънат там успехи. Както в случая с Хоксуърт Уипъл, спечелил международно признание с труда си върху историята на Полинезия. Той бе започнал научните си издирвания още в Пунахоу и при все че по-късно бе защитил бакалавърска степен по хуманитарни науки в Йейл, магистърска степен в Харвард и докторат в Оксфорд, че бе станал доктор по литература в Сорбоната и бе удостоен с почетни научни звания от единадесет престижни университета, когато почина през 1914 година, хонолулският „Мейл“ просто писа: „Големият учен получи образованието си в Пунахоу“. Всичко останало нямаше особено значение.

В годината, в която Хоксуърт Уипъл почина, отрупан с почести, младият представител на фамилията, комуто предстоеше да стане радикал, завършваше Пунахоу. Казваше се Хоксуърт Хейл и по всички външни белези бе типичен шестнадесетгодишен младеж. Не бе нито висок, нито нисък, нито пълен, нито слаб. Косата му не беше нито черна, нито руса и никой от цветовете не преобладаваше в очите му. Не беше на първо място в класа си, нито пък на последно, и не се бе проявил с никакво научно постижение. Бе средно добър в различните игри и никога не бе печелил юмручна схватка срещу по-голямо от него момче.

Младият Хоксуърт Хейл, кръстен на изтъкнатия учен, бе най-известен с това, че имаше необикновено хубави сестри, Хенриета и Джеруша, и те му създаваха лъжлива популярност, на каквато иначе не би се радвал. Докато се разбере кой от приятелите му ще спечели благоволението на очарователните сестри, падна голямо ухажване и, разбира се, години след това по-малката от тях се сгоди за един от „братовчедите по кратунена линия“, един Уипъл, във връзка с което бащата на Хоксуърт заяви пред фамилията:

— Струва ми се, че е крайно време някой да сключи брак с чужденец или чужденка. Да влее малко свежа кръв в това старо и изтощено родословно дърво.

Понеже самият той бе женен за своя братовчедка — девойка от рода Хоксуърт, думите му не бяха посрещнати благосклонно, бяха възприети като клевета срещу нея. При все това бащата изрази задоволство, когато по-голямата му дъщеря насочи своето внимание вън от островите и наистина се сгоди за един мъж от Филаделфия на име Гейдж. Ала по-късно Хенриета се запозна с момче от Ню Хампшир на име Бромли и двамата откриха, че много, много отдавна нейният прапрапрапрадядо Чарлс Бромли и неговата прапрапра… Е, във всеки случай тя се почувства по-близка с Бромли, отколкото с годеника си Гейдж, и се омъжи за него, защото, както обичаше да изтъква, той повече приличал на човек от фамилията.

След като младият Хоксуърт Хейл завърши Пунахоу, той, естествено, щеше да продължи в Йейл и именно на това с нищо неотличаващо се момче предстоеше да придобие в Ню Хейвън известност, каквато никой не бе очаквал. Тъй като не бе прахосал ограничените си интелектуални запаси в подготвителните курсове, той бе готов за едно бурно развитие в университета и постепенно се превърна в образован мъж и изискан джентълмен. Справяше се значително по-добре от момчетата, които в Пунахоу го бяха превъзхождали, а що се отнася до спорта, бе капитан на отбора по поло и помощник-мениджър на баскетболния тим. Осигури си някои дребни привилегии, кандидатира се и бе избран за председател на класа.

Колкото и да бе невероятно, тъкмо този младеж стана радикал. Увлечението му започна един ден през предпоследната година от следването, когато някой си професор Алберс от Лайпциг завърши своята лекция върху теорията за империализма с проницателната констатация:

— Нашествието и завладяването на Хаваите от конгрегационалистката църква и търговците от Бостън е точно копие на похищението на Таити от католическата църква и предприемачите от Париж. Тази аналогия, мисля, се потвърждава от демонстрирания начин на действие, при който пристигналите на Хаваите мисионери, макар и да не повикаха на помощ американските бойни кораби, както сториха френските им братовчеди в Таити, все пак заграбиха земята от хавайците с революционни похвати и накрая островите се превърнаха в тяхна собственост.

Освен от младия Хоксуърт Хейл курсът на професор Алберс се посещаваше и от „кратунения му братовчед“ Хюлет Джандърс, от двама Уипъловци и един Хюлет, ала тези потомци на мисионери се задоволиха само да сведат смутени погледи към банките. Но не и Хоксуърт. Той се изкашля веднъж, изкашля се дваж, после дръзко прекъсна преподавателя:

— Професор Алберс, извинете, но се опасявам, че изложените от вас факти не отговарят на истината.

— Моля? — сепна се немецът.

— Фактите ви относно Таити може да са верни, но що се отнася до Хаваите, определено грешите.

— Нямате ли навика да ставате, когато отправяте забележки към преподавателя си? — запита ученият от Лайпциг и цял почервеня. След като Хоксуърт се изправи на крака, Алберс погледна бележките си и заизрежда внушителния списък на първоизточниците: — Публикациите на Елис, Джарвиз, Бърд, изследванията на Амстърфийлд, Дьо Голие, Уипъл — всички те разкриват една и съща картина.

— Ако е така — рече Хоксуърт — всички те грешат.

Професор Алберс пламна и попита:

— Как се казвате, младежо?

— Хоксуърт Хейл, сър.

— Е — разсмя се Алберс — вашето свидетелство по тези въпроси едва ли може да се приеме безрезервно.

Това презрително отношение предизвика Хейл към един отговор, който вбеси професора:

— Вие цитирахте Джарвиз. Чели ли сте изобщо Джарвиз?

— Не цитирам източници, които не съм чел — гневно отвърна Алберс.

— По волята на случая Джарвиз е бил приятел на някои от моите деди и те са изпитвали към него голямо уважение, защото той е бил първият неутрален наблюдател, който е защитил мисионерите. Чел съм писаното от него в самите вестници, където първоначално го е публикувал, и констатациите му просто не подкрепят вашата теза, сър.

В курса избухна нещо като скандал и в продължение на няколко седмици думата „мисионер“ придоби в Йейл странна сила. Предизвикан от дръзкия си мъчител, професор Алберс излезе с внушителна поредица антиклерикални критики, изобилстващи с язвителни забележки срещу всички църкви и нечестивото им изкуство в заграбването на земи от изостаналите страни, които доставяха голямо удоволствие на младите иконоборци от онова време. През тези болезнени седмици професорът триумфираше, спалните помещения се тресяха от знаменитите му подигравки срещу хавайските мисионери: „Те плъпнали по островите в името на доброто и наистина натрупали добри пари“. „Нищо чудно, че на островите им олекнало, когато мисионерите си заминали — те задигнали всичко, попаднало пред очите им.“ „Те научили туземците да носят дрехи и да подписват договори за наем.“ И най-острата от всички: „Преди мисионерите да се появят на Хаваите, в планините имало четиристотин хиляди щастливи голи туземци, които се убивали взаимно, практикували кръвосмешение и се хранели добре. След идването им останали тридесет хиляди напълно облечени нещастници, наблъскани по крайбрежието, които, на думи, признавали християнството и не притежавали нищо.“ В курсовете на професор Алберс този начин на мислене ставаше все по-популярен. За пръв път далият толкова мисионери Йейл се вглеждаше сериозно в действителните резултати от труда им. В онези вълнуващи дни беше направо неприятно да си Уипъл или Хюлет, защото често се напомняше, че доктор Джон Уипъл зарязал църквата, за да стане милионер, а Хюлет я напуснал, за да краде земя от беззащитните туземци.

През петата седмица на това интелектуално разследване Хоксуърт Хейл, тогава третокурсник, деветнадесетгодишен, поиска да му се отдели време, за да прочете пред колегите си резултатите от едно свое проучване, което бе направил самостоятелно, и с хладни безстрастни фрази разви следната теза:

— През третото десетилетие на миналия век няколко малки корабчета превозвали мисионери до Хаваите. Корабчетата били общо дванайсет и докарали всичко на всичко петдесет и двама посветени в духовнически сан мисионери, а разноските за пътуването им възлизали на 1 220 000 долара. След близо трийсет години религиозна и социална работа на островите мисионерите фактически не владеели никаква земя, ако не се смята случаят с Ейбрахам Хюлет, който се оженил за хавайка, но семейните им имоти се управлявали от името на съпругата и за благото на нейния народ. Уипълови не притежавали никаква земя. Нито пък семейство Хейл, с изключение (по-късно) на няколкото парцела, върху които били построени къщите им. Всъщност през 1854 година хавайското правителство обърнало внимание на неблагоприятното положение на мисионерските семейства и приело специален закон, разрешаващ на добросъвестно служилите на островите свещеници да купуват малки участъци земя при изгодни условия. И властите постъпили така, професор Алберс, не защото са се бояли, че мисионерите ще завладеят островите, а защото се опасявали, че те ще се върнат в Америка и ще отведат със себе си своите деца. Протоколите от заседанието на правителството по този въпрос говорят достатъчно ясно: „Юни, 1851 година. Мисионерите, получили или кандидатствали за земя, нито са я получавали, нито са подавали молбите си, без да предложат справедлива според тях компенсация. До този момент при удовлетворяването на молбите им правителството на Ваше величество е подхождало по абсолютно същия начин, както и към останалите искания за земя. Никой не би си позволил да твърди, че мисионерите, само защото са мисионери, нямат право да купуват земя в същите количества и на същите цени, както всички останали. Но наред с онова, което им дължим в името на справедливостта и като отплата за техните големи заслуги към Вашия народ, бързо намаляващият брой на местното население налага и провеждането на една трезва политика: трябва да им създадем стимули, за да не отведат оттук децата си. Ние предлагаме официална резолюция, с която да изразим благодарността на народа за оказаната ни от мисионерите помощ и да обезпечим тяхното бъдеще, за да сме сигурни, че потомците им ще останат на островите“.

На това място Хоксуърт погледна право към своя професор и продължи:

— Доктор Алберс, предвиденото в тази резолюция било приведено в изпълнение. Анкетната комисия стигнала до извода, че работилите така дълго на Хаваите мисионери са получили твърде малко, и обществото като цяло посрещнало с одобрение решението на правителството на всеки от тях, служил на островите в продължение на осем години, да бъде дадено правото да закупи 560 акра държавна земя на цена с петдесет цента на акър по-ниска от онази, заплащана от всеки нов бял заселник. Тъй като средната цена по онова време е била един долар и четирийсет и пет цента на акър, това представлява намаление точно с 34,5 на сто, или по един процент за всяка година ревностна и вярна служба. Доколкото успях да установя, мисионерите не са придобивали земя по абсолютно никакъв друг начин, повечето от тях са били прекалено бедни, за да се възползват дори от благоприятното предложение на правителството.

Хаваите отчаяно искали да задържат мисионерските семейства, защото съвсем справедливо се смятало, че най-значимото и полезното, което те са отгледали, не е захарната тръстика, а са синовете им. Вижте, вероятно ще пожелаете да ме оборите с това, че изключително способните млади мисионерски синове са напускали Хаваите, учили са тук, в Йейл, а сетне пак са се връщали на островите, за да заемат непропорционално много от важните служби като лекари, юристи, държавни чиновници и стопански ръководители, и ще бъдете напълно прав, но ако ще си служите с този аргумент, не обвинявайте мисионерите. Обвинявайте Йейл.

В заключение ще кажа, че нито отговаря на истината, нито е справедливо да се обвиняват тези семейства в присвояване на земята, която никога не са притежавали. Тя е станала собственост на хора, нямащи нищо общо с мисионерите — на пирати от Нова Англия. Вярно е, че след време са започнали да я управляват срещу заплащане синове на мисионери, но нима бихте предпочели да бе останала неизползвана? Фактите, които вие цитирате, се отнасят за Таити. Те просто не важат за Хаваите.

Пламнал от възбуда, Хоксуърт седна на мястото си, очаквайки овациите на своите състуденти, задето бе дръзнал да спори с арогантния им професор, но казаното от него не бе особено популярно. Той се опълчваше против духа на времето и никой не му повярва. Шегите по адрес на мисионерите продължаваха и Хейл разбра, че не бе спечелил нищо пред връстниците си, а само се бе поставил в твърде неизгодна позиция във факултета. Но най-много го наскърбяваше фактът, че другарите му от Пунахоу, Хюлет Джандърс и останалите, намираха положението крайно конфузно. Една тема, която иначе би им причинила само моментно неудобство, сега бе така разнищена, че всички от курса се чувстваха длъжни да се обявят или против мисионерите, или в тяхна защита. Впрочем повечето спадаха към първата категория и възпитаниците на Пунахоу бяха бесни, че тъкмо един от тях бе забъркал тази каша.

И така, първото включване на Хоксуърт Хейл в публичен спор завърши с тежък провал, но от изследванията си младежът научи много за своите деди. Колкото и остроумни да ставаха понякога подигравките с мисионерите, той познаваше добре фактите и се чувстваше духовно укрепнал, защото с присъщото неуловимо въздействие на всяко знание, и това го правеше по-силен.

Неговите занимания с изследвания върху историята на Хаваите доведоха до едно случайно съпътстващо разкритие, което възмути цял Йейл и стана причина за временното му оттегляне от университета. Веднъж седеше в библиотеката и прелистваше папките с един от първите вестници в Хонолулу, „Полинезиън“, защото искаше да освежи паметта си по отношение на онова, което всъщност бе казал за мисионерите неговият раздразнителен издател Джеймс Джаксън Джарвиз. За известно време бе погълнат от съобщението как Джарвиз протестирал, когато френски военен кораб връхлетял в Хонолулу, за да наложи неограничения внос на френски вина, и как френските власти заплашили, че ще прекарат местния патриот по улиците, бичувайки го публично. После прехвърли пожълтелите страници и се зачете за времето, когато британският консул действително нашибал нещастния Джарвиз, задето защитавал Хаваите от намесата на англичаните във вътрешните им работи, и се разсмя на себе си: „Джарвиз трябва да е бил доста краен младеж… като мен“. Това хрумване му се хареса и той изпита симпатия към странния журналист с непокорен дух, толкова много помагал на Хаваите и на мисионерите. После изведнъж погледна повторно името: Джеймс Джаксън Джарвиз! Не бе ли чувал това име и в друга връзка?

Бързо напусна библиотеката и отиде в изложбената зала, където бе отредено място за една от гордостите на Йейлския университет: колекцията от ранни италиански шедьоври, събрана от необикновен мъж на име Джеймс Джаксън Джарвиз, живял във Флоренция през петдесетте години на XIX век. Хоксуърт влетя в галерията и закрачи между странните старинни картини в златно и синьо от една епоха, която все още не бе дори започнал да разбира. Не бе подготвен да хареса живописта в колекцията на Джарвиз, дори не се опитваше, защото тя по нищо не напомняше творбите на Рафаел и Рембранд — бяха го учили, че те са истинското изкуство. Но докато гледаше трогателните малки платна — повече от сто на брой — почувства, че са събирани от ценител, който е бил влюбен в тях, и попита един от служителите:

— Кой е този Джарвиз?

Човекът не знаеше, Хейл тръгна да търси друг и накрая попадна на уредника.

— Кой е Джарвиз?

Уредникът разполагаше с кратка биографична справка за забравения дарител и каза:

— Американски художествен критик, живял във Флоренция в средата на миналия век. Близък приятел на Елизабет и Робърт Браунинг и Джон Ръскин. Един посвоему изключителен човек, първият художествен критик в Америка.

— Живял ли е някога на Хаваите?

— Не. Но към края на живота си е написал първата англоезична книга за японското изкуство. Той е открил японските графики като форма на изкуството, така че трябва да е живял някъде в Азия, макар че аз не зная нищо по въпроса.

— Хаваите не са азиатска страна — обясни му Хейл.

— Не се ли смятат за част от Азия?

— Не — остро отвърна Хейл и си тръгна. По онова време мнението му за служителите във факултета не беше особено високо.

Беше озадачен. Изглеждаше му крайно невероятно необузданият хавайски журналист и изисканият ценител на италианското изкуство да са един и същ човек, но все пак името си оставаше: Джеймс Джаксън Джарвиз. Продължи своите издирвания и накрая откри, че неговият хавайски Джарвиз не успял да си осигури прехраната с „Полинезиън“ и, възмутен, избягал във Флоренция, където станал първият голям американски колекционер на картини, първият американски изкуствовед и първият автор на труд върху японската естетика. Изпита собственически интерес към странния мъж и си помисли: „Никак не е зле за едно момче от Хаваите!“.

А сетне надникна в странните обстоятелства, при които Йейл се бе сдобил с картините на Джарвиз, и се ужаси от мръсните трикове, използвани от университета. Забрави за мисионерите и се задълба в събитията от 1871 година; когато бившият издател на „Полинезиън“ бил на петдесет и три години и изпитвал остра нужда от пари. Йейл му отпуснал заем от двадесет хиляди долара срещу картините, той не успял да върне дълга си и бил обявен публичен търг за цялата колекция, всичко 119 шедьовъра, струващи тогава седемдесет-осемдесет хиляди… и над милион през 1917 година. Но ръководството на университета тайничко предупреждавало потенциалните участници, че купувачът ще трябва да вземе цялата колекция наведнъж. Плъзнал слух, че дори и при това положение няма да бъде издаден ясен документ за собствеността върху картините, та евентуалният купувач ще е затруднен да я защити пред съда. В деня на търга не се явили никакви кандидати и колекцията станала собственост на Йейл само срещу сумата, която Джарвиз дължал на университета.

— Това е скандално! — извика Хоксуърт, с изумление открил, че в него се е пробудил дълбок интерес към въпросите на изкуството, и докато обикаляше колекцията на Джарвиз, вече си мислеше: „Какви прекрасни шедьоври!“. Написа дълго писмо до университетския вестник, в което задаваше въпроса защо едно висше учебно заведение с положението на Йейл е трябвало да скалъпва такава мръсна сделка, и около писанията му се вдигна страхотен шум.

В пределите на Йейл Хоксуърт си спечели позорната известност на радикал, опетнил репутацията на собствения си университет. Но един художествен критик от Бостън писа: „В общи линии старателно описаните от младия господин Хейл факти са отдавна известни в художническите среди, ала от уважение към авторитетната институция с иначе безупречна репутация досега не са огласявани публично“. Така един от най-консервативните по своята същност младежи, изпращани някога в Йейл от Хаваите, за втори път се оказа в центъра на публична полемика и общият интерес към нея далеч надхвърли проявения към смелата му защита на мисионерите, защото този път бе засегната честта на самия университет.

В разгара на дискусията университетският вестник измисли начин, по който Хоксуърт да се извини, логиката го налагаше, но също както бе отказал да се примири с неверните твърдения на професор Алберс за Хаваите, той и сега отказа да прости на Йейл за онова, което бе причинил на любимия му хавайски журналист Джеймс Джаксън Джарвиз. Йейл бе откраднал картините и Хоксуърт безцеремонно продължаваше да повтаря обвиненията си. А сетне, докато обикаляше, неутешим, колекцията един късен следобед, му дойде наум нещо съвсем ново: „За Джарвиз вече няма никакво значение дали Йейл му е откраднал картините или не, както няма значение и дали мисионерите са заграбили земята, или не са. Важното, единственото важно е каква полза са допринесли тези институции. Ако Йейл не бе взел картините, чрез принуда може би, къде щяха да са те сега? Щяха ли да служат на прекрасните цели, на които служат тук, в Ню Хейвън? Ако мисионерите се бяха оттеглили и бяха оставили Хаваите да деградират все повече и повече, можеше ли да се очаква нещо хубаво? Нивото на Йейл е станало значително по-високо, след като е било поставено такова солидно начало на факултета по изкуствата, Хаваите също са спечелили от това, че са имали своите мисионери. Дребните петънца в историята са маловажни. Няма значение какво говорят арогантни глупаци като Алберс. Джандърс и останалите бяха прави да не му обърнат внимание. Истината е, че на Хаваите днес има плантации със захарна тръстика и ананаси, има дълбоки водохранилища и много най-различни хора живеят заедно в относително благоденствие. Дори Йейл да е откраднал картините, те му се полагат заради полезното приложение, което им е намерил. И вече няма да споря с никого дали мисионерите са заграбили Хаваите. Дори да е така, с което не съм съгласен, те определено са използвали заграбеното за добри цели“. Тогава, през онзи мрачен следобед, когато бе напердашен от приятелите си, той разбра, че действията на една институция могат да бъдат оценявани по най-различен начин и че прагматичната оценка невинаги е най-лошата.

Така започна неговото духовно възмъжаване, онзи прекрасен процес на растеж и болка, с помощта на който умът се превръща в използваем инструмент със свой собствен арсенал от изстрадан опит, на чиято база функционира. Хоксуърт изведнъж почувства, че Йейл, момчетата от Пунахоу, изучените в Лайпциг професори и свързаните с Джеймс Джаксън Джарвиз проблеми са му дошли до гуша. Тръгна си без емоции от галерията, кимна мрачно за сбогом на картините, които никога повече нямаше да си направи труда да погледне, и се яви в пощата на Ню Хейвън, където на 28 април 1917 година се записа в армията и замина за Франция.

* * *

На 19 август 1916 година се случи едно събитие, което щеше да промени историята на Хаваите, но както повечето подобни събития, в момента не бе оценено. Случи се, защото един от немските надзиратели хем се бе напил, хем страдаше от зъбобол, като второто бе причината за първото.

Обикновено надзирателите в плантациите бяха сурови, цинични и доста добре владеещи се хора. Дошли главно от Германия и Норвегия (някой изпращаше писмо на брат си, после пък двамата повикваха свой братовчед, така че надзирателските семейства непрекъснато получаваха попълнения от старата родина), те биваха наемани от фирми като „Джандърс и Уипъл“ по две причини. Смяташе се за немислимо азиатец да се издигне над изпълнението на най-елементарни задачи отчасти поради това, че малцина се научаваха да говорят английски, отчасти защото никой от тях не смяташе да остава на Хаваите, но най-вече, поради факта че хаолите не можеха да си представят някой китаец или японец на що-годе ръководна служба. Притежателите на големи плантации бяха разбрали от собствения си печален опит, че американците, които се съгласяваха да работят като надзиратели, определено не ставаха за нищо. Способните американци очакваха учрежденски постове, а неспособните не бяха в състояние да контролират земеделските работници от Азия.

Поради това Хаваите бяха принудени да внасят европейци, които да ръководят работата в плантациите, и ако каймакът на хавайското общество бяха предимно семействата от Нова Англия като Хейл и Уипъл, то вторият слой бе изграден от европейци, които навремето са били надзиратели, но сега вече бяха напуснали плантациите и се бяха заели със собствен бизнес. От всички европейци немците жънеха най-големи успехи като надзиратели, а впоследствие и като американски граждани, и беше ирония на съдбата, че историческото събитие, за което говоря, бе предизвикано тъкмо от германец, но вероятно за всичко е бил виновен неговият зъбобол.

Една сутрин към шест той минаваше през лагера Ишии, ботушите му бяха излъскани и белият му брич — свежо изгладен. Напоследък го тормозеха японските работници от дългите бараки, които се бяха научили да се тъпчат с големи количества соев сос, за да предизвикат временно повишаване на температурата си. Използваха това като извинение, за да не ходят на работа същия ден, и той бе решил да сложи край на този фарс. Ако някой твърдеше, че има температура, трябваше да дъхне в лицето на немския луна и Бог да му е на помощ, ако дъхът му мирише на соев сос.

През XIX век надзирателите се ползваха с неограничена свобода да малтретират азиатските работници, имаше случаи хора със садистични наклонности да усукват плитчиците на двама китайци и да ги връзват за опашката на кон, а после да шибат животното, докато то влачи ужасените нещастници през червената прах. Други пък си бяха изработили навика да бият китайците и японците, както се пердашат непослушни деца. С подобни методи европейците поддържаха свирепа диктатура на нивите със захарна тръстика, но откакто се отглеждаха ананаси, съществуваше опасност подложеният на произвол човек да тръгне да си отмъщава върху някой ред цъфнали растения и да обрули стотици цветчета, а после в плода да липсват част от малките кубчета, от които нормално е съставен. Затова надзирателите, общо взето, се бяха отказали от своето юмручно и камшично право и животът в плантациите бе станал поносим.

На 19 август 1916 година немецът установи, че двама от неговите японци страдат от „соевососна треска“, и с плесници ги изкара на полето с все температурата им. После напусна дългите бараки, в които живееха бекярите, влезе в дървената къщурка, обитавана от Камеджиро Сакагава и жена му Йорико, и с възмущение констатира, че стопанинът е още в леглото. Не се спря да помисли, че за четиринадесет години Камеджиро нито веднъж не бе искал свободен ден по болест и следователно едва ли симулира. Виждаше само още един излежаващ се японец, който уж имал температура.

— Дъхни ми! — изрева той с надебелял език.

Камеджиро, който дори не знаеше за номера със соевия сос, не изпълни командата, а това убеди надзирателя в неговото коварство. Той разтърси дребния работник и отново извика:

— Дъхни ми в лицето!

Наведе се над леглото и тъй като съпругата Йорико бе съжалила болния си мъж, бе го изкъпала и нахранила с ориз и соев сос, несъмнената миризма на силната черна подправка удари надзирателя в носа. Нещо в свилия се японец, което той изтълкува като престорено смущение, го вбеси и със замъглено от алкохола и режещата болка съзнание издърпа болния от леглото и започна да го налага с камшика, неизменен атрибут на повечето надзиратели.

Бе нанесъл на Камеджиро десетина удара, никой от които особено сполучлив, защото в къщурката беше твърде тясно, когато от държането на госпожа Сакагава и зачервеното лице на съпруга й разбра, че човекът може би наистина е болен. Ала бе избрал определена линия на действие и му бе невъзможно да даде заден ход.

— Обличай се — изръмжа той и докато обърканият Камеджиро, който боледуваше за пръв път на Хаваите, навличаше дрехите си, стоеше надвесен над него и огъваше камшика. Измъкна го от колибата, заведе го на полето и обяви пред всички: — Пиликиа[9] пау[10] соев сос! Много пау!

Камеджиро, който имаше висока температура, работи до пладне, после се свлече на едно коляно.

— Той губи съзнание! — развикаха се японците и работата спря, докато го замъкнат до къщурката. Немският надзирател, изплашен от този обрат на събитията, побърза да извика лекаря на плантацията и му рече:

— Нали ще кажеш, че температурата е от соевия сос? Трябва да се подкрепяме взаимно.

Лекарят, грохнал старец, неспособен да се задържи на никаква друга работа, прояви разбиране, но при все това сериозно се разтревожи от високата температура на японеца и преди да заяви публично, че той симулира, добре го натъпка с лекарства. После подкрепи надзирателя и изнесе на местния английски жаргон назидателна лекция за опасностите от пиенето на соев сос. Ала докато яздеха обратно, той предупреди надзирателя:

— Този път ситното копеле няма да хвърли топа, но понякога и на тях им се случва да се разболеят.

— Как да познае човек? — попита немецът. За него инцидентът беше приключен.

Но не и за Камеджиро Сакагава. В продължение на четиринадесет години той се бе отнасял към своя работодател с дължимата лоялност, каквато всеки японец е възпитан да проявява към висшестоящите. В монолозите на френетичния плешив рецитатор неизменно се говореше за предаността, която един подчинен дължи на господаря си. Самоубийствата, саможертвите и подвигът на полковник Ито в Порт Артур идваха все от това чувство на покорство и причината четците от Токио да посещават такива отдалечени места като Кауаи бе, че правителството на императора държеше да напомня на всички поданици за тяхната пожизнена преданост към висшестоящите, в случая към императора и неговата армия. Никой не бе усвоил този урок по-добре от Камеджиро, на него лоялността и честността му бяха в кръвта и най-вълнуващите моменти в живота му продължаваха да бъдат онези, в които, облечен с униформата на полковник Ито, стоеше мирно, докато рецитаторите крещяха историята за храбрия военачалник и руските оръдия при Порт Артур. В мечтите си Камеджиро се виждаше като този полковник.

Но какво бе станало с него сега? Когато треската му попремина, смънка пред най-близките си приятели:

— Най-лошото от всичко не беше камшикът, макар че болеше. Но след като бях паднал на пода, той ме ритна! С ботуша си!

Ако някой съдия бе попитал немския надзирател дали това наистина се е случило, той нямаше да се сети, защото за него ритникът не означаваше нищо. Но за един японец бе нетърпима обида. Нямаше никакъв смисъл да се спори с Камеджиро, че ритането с нищо не е по-лошо от налагането с камшик. Той знаеше само, че най-ужасяващи в японските рецитации бяха сцените, когато злодеят събори противника си на земята, свали своя зори и церемониално ритне падналия герой. Тогава хората като Камеджиро ахваха, защото разбираха, че подобна върховна обида може да се отмие само с кръв.

— Той те е ритнал? — шепнешком попита един от по-възрастните мъже.

— Да.

— Един невеж, необразован германец е ритнал японец?

— Да.

— Цяла Япония ще се срамува от този ден — промърмори посетителят и си тръгна, понесъл позора на плещите си.

Когато двамата Сакагава останаха сами, Камеджиро обърна лице към стената и захлипа. Не можеше да разбере какво се бе случило, но знаеше, че непременно трябва да отмъсти по някакъв начин. Посетителят му го бе казал съвсем ясно: „Цяла Япония ще се срамува“.

Неговата недодялана жена с четвъртитото лице споделяше страданието му, опита се да го успокои с различни прояви на внимание и да облекчи кървящата му рана с мехлема на добротата, но не постигна нищо и по залез съпругът й обяви своето решение:

— Ще взема на заем меча на Ишии сан, а когато се стъмни, ще се промъкна до къщата на този луна и ще си направя харакири на стъпалата пред входа му. Това ще му донесе голям позор и честта на Япония ще бъде възстановена.

— Не! — примоли се Йорико. — Този глупав германец няма да разбере.

— Когато на сутринта се препъне в тялото ми, ще разбере — отвърна Камеджиро.

— О, не! — разплака се Йорико. Бе живяла със съпруга си по-малко от година, ала бе открила, че той е между най-добрите мъже, които е срещала или за които е чувала. Беше добродушен и приветлив. Пестеше парите си и бе щедър към своите приятели. Понякога се напиваше, но тогава получаваше пристъпи на смях и се подпираше на нея, за да се прибере у дома. И на всичките им политически сбирки символизираше честта на отечеството. В своята униформа на полковник Ито Камеджиро бе най-хубавият мъж, когото бе виждала, и тя не искаше, дори и заради честта на родината, той да извърши харакири пред къщата на един глупак като немския луна.

— Камеджиро — прошепна Йорико — забрави за меча. Има по-добър начин. Почакай, докато укрепнеш. Ще те храня с ориз и риба и пак ще станеш силен както преди. Тогава се скрий край пътеката и когато мине надзирателят, скочи върху него, събори го на земята и го ритни със сандала си.

— Германците са едри хора — замисли се Камеджиро.

— Вземи неколцина от останалите да ти помогнат — предложи Йорико.

— Не искам да се крия — рече Камеджиро. — Това би накърнило честта на Япония.

— Тогава тръгни към него и го събори на земята — посъветва го Йорико.

На Камеджиро немският надзирател се виждаше доста по-висок, отколкото на Йорико, и затова дребният работник измисли друго отмъщение, което щеше да унизи немеца и да възстанови собствената му опетнена чест. Потърпя, докато силите му се възвърнаха, изчака подходящия момент, дебнейки непрекъснато надзирателя, и тогава заложи капана си. Застана край пътя, по който трябваше да мине снажният луна, за да се прибере в жилището си, и щом го видя да се задава, цял се разтрепери от възбуда. Когато немецът почти се изравни с него, той извика остро:

— Господин фон Шлем!

Стреснат, надзирателят спря и сви юмруци в отбранителна позиция. После видя, че заговорилият го е образцовият работник Камеджиро. Забравил, че неотдавна го е пердашил с камшика, той леко свали гарда и попита:

— Какво си се развикал?

За негова изненада дребният японец се наведе, внимателно събу своя зори, застана в опъната стойка като майор от немска пиеса и потупа по рамото мъжа срещу себе си с прашната японска обувка. В този момент Камеджиро очакваше да бъде повален с юмручен удар на земята, след което скритите в храстите негови приятели трябваше да изскочат и добре да напердашат надзирателя.

Но нищо такова не се случи. Едрият, объркан германец зяпна странния си нападател, после погледна надолу към босия му крак и вдигна рамене.

— Ще говориш ли, Камеджиро? — попита той, неспособен да проумее какво става.

Отвратен от един дотолкова лишен от чувство за чест мъж, Камеджиро му обърна гръб и закуцука към къщи с един обут и един бос крак. Смаян повече от всякога, снажният надзирател се взира след него, докато той се загуби от очите му, сетне отново вдигна рамене и на свой ред тръгна към дома си. Както вървеше, му се стори, че откъм нивата край пътя долита приглушен подигравателен смях, обърна се рязко, но не видя нищо друго, освен разлюляната тръстика.

Вечерта Камеджиро беше героят на японците от лагера Ишии.

— Разкажи ни още веднъж как унизи онзи луна! — молеха неговите почитатели.

— Приближих се до него, точно както бях казал на жена си, че ще сторя, и викнах: „Хей, ти, господин фон Шлем“. После си свалих обувката и го ударих с нея по главата.

— По главата ли? — питаха японците, които не бяха наблюдавали от нивата. — И той нищо ли не направи?

Един от спотайвалите се в тръстиката заобяснява:

— Той беше изненадан! Изплаши се! Видях го как се разтрепери. Само колко беше жалък в този момент!

— Мисля, че ще е най-добре да отпразнуваме това с малко саке — предложи един от по-възрастните японци, горд от начина, по който Камеджиро бе върнал честта на лагера Ишии, ала още преди празненството да е започнало истински, самият Ишии сан дотича задъхан от Капаа с потресаваща новина. В началото не можеше да говори, но после от зачервените му очи бликнаха сълзи и той изтърси:

— Жена ми избяга!

— Сумико сан? — ахнаха всички.

— Избяга в Хонолулу — изстена съкрушеният мъж. — Каза, че не можела повече да живее на Кауаи.

— Каква е причината? — попита един от по-възрастните. — Да не би да не си се справил както трябва в леглото?

— В леглото ни беше много хубаво — отвърна Ишии сан — но тя ми се присмиваше, че нямам костюм. Молех я… Може някои от вас да са чували кавгите в нашата къща.

Той стоеше оклюмал, унизен, засрамен от своето фиаско, и доста мъже от лагера му съчувстваха извънредно много, защото можеше да чете и пише, бе похарчил сума пари, за да си докара жена от Япония, и тази, за която накрая се бе оженил, се бе оказала най-хубавата японка на Хаваите, а не бе успял да я задържи. Възцари се мълчание, после госпожа Сакагава, яката жена с четвъртито лице, която бе отхвърлил, се приближи до него и рече:

— Забрави това невъзпитано момиче, Ишии сан. На парахода бяхме започнали да я презираме и знаехме, че от нея никога няма да излезе добра съпруга. Вината не е твоя. Обявявам пред всички тук, че Ишии сан не е виновен.

Дребният писмописец погледна в лицето недодяланото момиче, което му бе изпратено от Хирошима, и смънка унило:

— Значи ми прощаваш, Йорико чан?

— Отдавна съм ти простила — отвърна набитата селска девойка — защото ти ми даде възможност да намеря истинския си съпруг. — Употреби японската дума данна сан, господар, и макар че не бе позволила на Камеджиро да я надмине в нищо, произнесе думата по напевен, подобаващ за една съпруга начин и сведе очи, та всички присъстващи мъже си помислиха: „Камеджиро е имал голям късмет, като е направил тази размяна“.

В къщурката им той прошепна на жена си:

— Тази вечер потръпнах при мисълта, че Сумико можеше да е моя съпруга.

— Тя щеше да избяга и от тебе.

— Провървя ми! Провървя ми! — заприпява Камеджиро. — Четиристотинте хиляди богове на Япония са ме пазили през онзи ден.

Йорико сведе поглед към съпруга си и попита:

— Наистина ли удари с обувката фон Шлем сан по главата?

— Да.

— Цяла Япония се гордее с тебе, данна сан.

Те се отпуснаха на леглото и Камеджиро рече:

— Смешна работа, не знаех много за момичетата и си мислех, че когато един мъж и една жена се оженят и започнат да спят заедно, скоро след това се появяват бебета.

— Понякога наистина става така — увери го Йорико.

— Но не и с нас… както изглежда.

— Трябва да се потрудим малко по-усилено — рече тя и двамата духнаха светилника.

Йорико се трудеше усилено и на други поприща. Когато ананасите узряха, помагаше в брането им за по петдесет и четири цента на ден. По-късно се захвана да почиства излишните листа от короните, та като ги насадят, да се развиват по-бързо. За тази трудна и досадна работа получаваше по седемдесет и пет цента на хиляда корони. Съсредоточавайки в нея цялото си внимание, Йорико се научи да почиства над четири хиляди на ден и предизвика възхищението на цялата плантация. Мъжете от другите лагери питаха съпругите си: „Защо и ти не можеш да почистваш корони така, както жената на Камеджиро“. А те им се сопваха: „Защото съм човешко същество, а не машина, ето защо“.

Йорико пое също и готвенето за бекярите от дългите бараки. Сега и двамата със съпруга й ставаха всеки ден в три и половина, той да събере дърва за банята и за нейната печка, а тя да приготви закуската на мъжете, и заедно печелеха доста пари, но тяхната цел, четиристотинте долара в брой, продължаваше да им се изплъзва. В Япония ставаха военни събития и многобройните призиви на императора, довеждани до знанието им от консулството в Хонолулу, трябваше да бъдат подкрепяни с дарения. Налагаше се да се издържат свещенослужители и учители, занимаващи се с образованието на децата — нали никой не искаше да заведе в Хирошима синове и дъщери, които не знаят японски? И макар семейство Сакагава да нямаха собствени деца, помагаха на онези, които имаха.

Но изтичането на парите най-често се дължеше на някоя лична трагедия в лагерната общност, както стана и онази вечер, когато Ишии сан се втурна в дома им с молба за тридесет долара.

— Трябва да замина за Хонолулу веднага — смънка той, опитвайки се да задържи сълзите си.

— Сумико ли? — попита госпожа Сакагава.

— Да. Хашимото сан, фотографът от Капаа, отишъл в Хонолулу да си купува друг фотоапарат и разбрал, че мъжът, който отведе Сумико, я изоставил в града и тя… — Той не бе в състояние да продължи.

— И тя работи в някой от публичните домове? — хладно произнесе Йорико.

— Ммммммм — кимна Ишии сан, заровил от срам лице в дланите си.

— Така й е писано, Ишии сан — увери го жената от Хирошима — остави си я там. Нищо не можеш да направиш.

— Да я оставя там ли? — проплака Ишии сан. — Та тя е моя жена!

— Повярвай, Ишии сан — настояваше на своето госпожа Сакагава, — от тази не ще излезе съпруга никога.

— Значи няма да ми дадете тридесетте долара? — умолително рече дребният писмописец.

— Разбира се, че ще ти ги дадем — намеси се Камеджиро и макар жена му да възразяваше против подобно прахосничество, защото знаеше, че пътуването ще е безсмислено, парите му бяха дадени.

Пет дни по-късно дребничкият господин Ишии се върна на Кауаи сам и очите му се срамуваха да погледнат приятелите. Дълго никой не го попита за Сумико и той вървеше по пътя си с наведена глава, докато накрая една сутрин по време на закуска в дългата барака Камеджиро не удари по масата и не изрече на висок глас:

— Ишии сан, жена ти все още ли работи в публичния дом?

— Да — отвърна Ишии сан, зарадван, че някой го бе попитал открито.

— Тогава след необходимото време ще се разведеш с тази негодна уличница, нали?

— Да — кимна писмописецът.

— Така ще си по-добре и с парите — рече Камеджиро — ала не забравяй, че ми дължиш тридесет долара. — Мъжете се разсмяха и това бе последното, което лагерът на Ишии чу за красивата Сумико. Но Камеджиро, смразен от мисълта за бедата, която го бе отминала на косъм, понякога разпитваше моряците от Хонолулу на пристанището:

— Какво стана с онова момиче Сумико?

И накрая научи:

— Върна се в Япония.

Вечерта, когато понечи да съобщи новината на жена си Йорико, тя го прекъсна с още по-смайващо съобщение:

— Ще си имаме бебе!

Камеджиро отпусна ръце и всякакви мисли за Сумико изчезнаха.

— Бебе! — извика той, обзет от буйна радост. — Ще го наречем Горо.

— Защо Горо? — попита Йорико, практична както винаги. — Това не е име за първи син.

— Знам — призна Камеджиро. — Но още преди години реших първият ми син да се казва Горо. Името звучи добре. — И тя се съгласи.

* * *

Споменах, че сблъсъкът между Камеджиро Сакагава и немския надзирател фон Шлем щеше да има исторически последствия, и това е самата истина, но те щяха да се проявят едва след четиридесет години. Непосредствените резултати бяха, че щом мълвата стигна до Хонолулу, отмъщението на Камеджиро бе раздуто до зараждащ се бунт и управителите на имения си шушукаха загрижено за „онзи японец, който съсипал от ритници немския надзирател“. За щастие по това време Дивия Уип отсъстваше, бе на почивка в Испания, но му бе съобщено за случилото се още с неговото слизане от лайнера на „Хоксуърт и Хейл“.

Мускулите на врата му се напрегнаха и кръвта нахлу в грозните белези по лицето му.

— Кой е японецът? — попита той.

— Човек на име Камеджиро Сакагава — отвърна един служител на „Хоксуърт и Хейл“. Дивия Уип стоя няколко секунди неподвижен на кея, повтаряйки името „Камеджиро!“ с поглед, зареян към планината Кулау. Напрежението му нарасна и сякаш под въздействието на някакъв импулс той сграбчи за яката докладвалия му служител.

— След колко време мога да взема параход за Кауаи? — грубо попита и когато малкото корабче потегли за острова градина, служителят от „Хоксуърт и Хейл“ промърмори:

— Господ да е на помощ на нещастния японец, когато Уип го докопа.

Щом междуостровното параходче хвърли котва в Лихуе, силно възбуден, Дивия Уип скочи на кея, нае такси, с гръм и трясък полетя към Ханакаи и още с пристигането си в плантацията изрева:

— Доведете ми онзи проклетник Камеджиро, който си мисли, че може да рита моите надзиратели!

Камеджиро приближи смирено, както се полага, когато разговаряш с хаол, а Уип се втурна към него и кресна:

— Чух, че си пребил моя надзирател.

Камеджиро не разбираше какво става и си помисли: „Ще ме уволнят. Какво ще правя сега, като трябва да изхранвам и малката си дъщеричка“.

— Е? — изрева Уип. — Ти ли си го извършил?

Дребният японец запремята в ръце шапката си и смотолеви нерешително:

— Аз не удрял надзирател, както ти казва… хонтони… Хоксууърту. Ти вярваш мене. Аз говори истина.

Внезапно Дивия Уип сграбчи Камеджиро за рамото и завря лицето си в неговото.

— Дребосъко — попита той — наистина ли си толкова куражлия, колкото разправят?

— Какво това „куражлия“? — подозрително отвърна Камеджиро.

— Тогава, когато се спречкахме заради ламарината за твоята баня, наистина ли щеше да се сбиеш с мен?

Сега Камеджиро разбра и тъй като, така или иначе, щеше да бъде уволнен, не сметна за нужно да проявява предпазливост.

— Да — рече той и ръгна с пръст Уип в стомаха. — Аз щял да прасне теб тук… с моя глава.

— Досетих се, че намеренията ти са такива — разсмя се тихо Уип. — А знаеш ли какво щях да направя аз? Само да беше навел глава, щях да… — Десният му юмрук полетя в мощен ъперкът към главата на Камеджиро и кокалчетата му застинаха на сантиметър от носа на работника. — Щях да те убия!

Камеджиро отвърна на кръвнишкия поглед на своя работодател и рече:

— Може пък първо аз теб ударил. Може твой юмрук не стигнал до мен. — Той размаха своя със страхотна сила и го спря току до корема на Уип.

За негова изненада шефът му избухна в нервен смях и прегърна своя градинар, сякаш бе намерил голямо съкровище.

— Това решава въпроса! — извика той. — Камеджиро, ти си мъж, когото мога да уважавам. — Пъхна силните си ръце под мишниците на дребното човече, затанцува с него, повдигайки го от земята, и викна: — Стягай си багажа, непокорно малко копеле, защото двамата с теб имаме среща с една планина!

Камеджиро се освободи и загледа Уип подозрително. И преди бе виждал шефа си да изпада в подобни диви, чудати настроения и предположи, че или е пиян, или пък има някакви неприятности с ананасите.

— Ти сигурно станеш по-добре — увери го той.

Уип се разсмя, отново сграбчи своя работник и го замъкна на моравата, откъдето можеше да му покаже красивата зелена планина на Кауаи, и внимателно му обясни:

— Двамата с теб ще отидем оттатък на Оаху, Камеджиро. И ще пробием дупка направо през планината. Ще докараме повече вода…

— Какво говори, Хоксууърту? — попита дребният японец.

— Ще сложим динамит и ще пробием тунел направо през планината. Ти ще се занимаваш с взривяването.

Камеджиро погледна подозрително шефа си.

— Бум-бум? — свъси вежди той.

— Такузан бум-бум! — отвърна Уип.

— Понякога бум-бум убие — възрази Сакагава.

— Точно затова ми трябва мъж с кураж — извика Уип. — Добро заплащане. Един ден — един долар.

— Повече добре, един долар и половина — предложи Камеджиро.

Уип задържа поглед върху храбрия дребосък и се разсмя.

— За теб, Камеджиро, един долар и половина. — Протегна ръка на набития селянин, но Камеджиро не бързаше да я поеме.

— И парче ламарина за гореща баня?

— Колкото искаш ламарина. Чух, че си имал бебе.

— Уахин — засрамено призна Камеджиро.

— Вземи и нея… и жена си — викна Уип и договорът бе сключен.

Лагерът, където Камеджиро премести семейството си, беше високо в планината Кулау на Оаху, откъм дъждовната й страна, и за да пусне в действие своята гореща баня за японските работници, му бе необходим навес, който той и Йорико построиха през нощта. Йорико се занимаваше и със снабдяването и благодарение на буквално неспирната работа двамата пестеливи японци успяха да натрупат значителна сума пари. Размерите й не се дължаха толкова на трудолюбието им, колкото на факта, че труднодостъпната планина държеше представителите на консулството далеч от тях и Камеджиро изкара цели две години, без да разбере колко много се нуждае от пари отечеството му.

Той бе погълнат от вълнуващото занимание да влачи големи заряди в тунела, да копае дупки, да тъпче експлозива в тях и сетне да го взривява най-драматично. Технически работата би трябвало да е проста и ако се спазват изпитаните от времето предпазни мерки — на практика безопасна. Ала планината Кулау показваше някои объркващи особености, които правеха труда му не само неприятен, но и направо рискован.

Преди милиони години скалите, от които се състоеше тази планина, лежали хоризонтално на един равен бряг, водонепроницаемите пластове се редували с пропускащи водата конгломерати. По-късно всеобщо нагъване изправило отвесно разнородните пластове и ръбовете им били изложени на непрестанните дъждове. В продължение на милиони години поройните валежи се просмуквали през рехавите пластове дълбоко в недрата на острова и захранвали подземните резервоари, до които Дивия Уип и неговият сондьор, господин Овърпек, се бяха добрали преди около тридесет и пет години. И сега, когато изпълненият с любопитство Камеджиро дълбаеше във водонепроницаемия слой, всичко беше наред, но стигнеше ли до конгломератите, все едно че забиваше бургията си направо във вода, често просмуканата влага бликваше внезапно навън и избиваше инструмента от ръцете му. В тунела всекидневно се изливаха тридесет и две хиляди непредвидени кубика. Камеджиро, който работеше в него, непрекъснато бе мокър до кости и понеже температурата на водата по правило бе деветнадесет градуса, постоянно съществуваше риск да хване пневмония.

Като го гледаше как работи, Дивия Уип си мислеше: „Той е от онези хора, за които ти се иска да бяха американци“.

Естествено, това бе пълна безсмислица, защото както американците, така и японците много добре разбираха, че никой японец не може да стане американски гражданин. Законът го забраняваше и една от причините, поради които японското консулство така отблизо следеше своите сънародници, бе категоричното становище на Америка: „Те са си ваша грижа, не наша“. Когато например японските работници на тунела сметнаха, че храната им е негодна за консумация, те, както си му е редът, отидоха в консулството и адресираха протеста си направо до японското правителство. Но с това не постигнаха нищо, защото служителите в консулството бяха от онази класа в Япония, която експлоатираше трудещите се много по-жестоко, отколкото би си позволил някой на Хаваите, затова те никога не отправяха протести към хора от рода на Дивия Уип Хоксуърт. Всъщност на тях дори им се виждаше чудно, че той се държи така добре със своите японци. След като работниците от тунела казаха, каквото имаха да казват, служителите от консулството ги отрязаха:

— Връщайте се на работа и не създавайте неприятности.

— Но храната…

— Марш на работа! — изрева един чиновник и хората си тръгнаха. Разбира се, когато в отчаянието си отидоха направо при Дивия Уип, той опита храната и кресна:

— Кой, по дяволите, смята, че това тук може да се яде от хора? — И храната бе подобрена… колкото да се предотвратят откритите бунтове.

Но понякога взривяването в планината Кулау ставаше наистина опасно — когато някой нормален на вид заряд не избухваше. За повечето засечки от този род си имаше разбираеми причини: кога фитилът се повредил, кога детонаторът не дал достатъчно силна искра или пък връзката се прекъснала някъде. Подобни дефекти може и да изглеждат лесни за отстраняване, но винаги съществува определен риск експлозията просто да се е забавила: фитилът да е бил добре запален и да е започнал да гори, но по някаква неясна причина пламъкът да е замрял някъде по пътя. По всяко време той би могъл да възобнови движението си към масивния заряд и човекът, отишъл да провери причината за забавянето, да бъде убит.

Винаги когато някой от зарядите в тунела не избухваше, хората викаха:

— Хей, Камеджиро! Какво ще кажеш? — И той бързо тръгваше да види.

Камеджиро имаше усет за взривните материали. Хората твърдяха, че можел да „мисли“ като пръчка тротил — сякаш знаеше кога да изчака и кога да продължи работата. До този момент бе видял четирима да загиват, защото бяха пренебрегнали преценката му. С напредването на тунела неговата дума бе станала решаваща. Ако той кажеше: „Ще погледна свръзките“, мъжете го наблюдаваха с възхищение, докато го правеше. Но кажеше ли: „Много пиликиа“, всички чакаха. Веднъж бе задържал работата цели два часа и накрая една забавена експлозия внезапно бе откъснала хиляди тонове базалт. Благодарение на Камеджиро никой не беше убит и същата вечер един от потресените работници извика от неговата баня с топла вода:

— Днес, госпожо Сакагава, цяла Япония се почувства горда с твоя съпруг!

Когато бе преодолян и последният къс базалт, раздробен от сетния мощен заряд на Камеджиро, Хаваите взеха да оценяват онова, което бе постигнал Дивия Уип. В допълнение на артезианските кладенци, изкопани по-рано, в долината започнаха всекидневно да се изливат още сто и десет хиляди кубически метра вода и така стана възможно да се обработват хиляди акри земя, стояла дълго неизползвана и смятана за безнадеждна. По традиционния модел на Хаваите, за пореден път умът и всеотдайността на един човек бяха превърнали потенциалното богатство в реално.

За честването по случай завършването на първия голям тунел през планината бе издигната платформа за ораторите, на която се настаниха губернаторът, трима съдии, изтъкнати военни и Дивия Уип Хоксуърт. Произнесени бяха цветисти речи, поднесени бяха поздравления към мъдрите инженери, изработили проектите, смелите банкери, които ги бяха финансирали, и строгите надзиратели, следили работата на бригадите. Но не се виждаха никакви японци. Сякаш щом проектите са били подготвени и парите осигурени, тунелът сам се е изкопал. Късно същия следобед Дивия Уип, който имаше усет за тези неща, откри набития дребен Камеджиро Сакагава да събаря горещата баня откъм дъждовната страна на планината и попита своя пиротехник:

— Какво ще правиш сега, Камеджиро?

— Може намеря работа с експлозиви.

— Трудно се намира такава работа. — Уип разрови с обувка калната земя и рече: — Не искаш ли пак да работиш за мен, в Ханакаи?

— Може остана в Хонолулу, може повече добре.

— И аз мисля така — съгласи се Уип. — Знаеш ли какво, Камеджиро? Никога нямаше да мога да построя този тунел, ако не беше ти. Да бях се сетил, днес щях да те сложа на платформата. Ала не се сетих и каквото било, било. Но имам малко парче земя в Хонолулу, достатъчно за една градина. Ще ти го подаря.

— Не иска земя — отвърна дребният бомбаджия. — Много скоро връща в Япония.

— Може би така ще е най-добре — кимна Уип. — Ще направя следното. Вместо земята ще ти дам двеста долара. И ако някога пожелаеш да се върнеш в Ханакаи, само ми съобщи.

Така Камеджиро се отказа от земя, която, да бе я взел, един ден щеше да струва двеста хиляди долара. Вместо нея той прие двестате долара, но сделката не беше толкова глупава, колкото изглежда, защото тези двеста долара, плюс онова, което жена му и той бяха спестили, най-сетне им осигуряваха необходимите средства, за да се върнат в Япония.

Те напуснаха дъждовния планински склон, където бяха работили толкова дълго и така изтощително, и радостно се отправиха към Хонолулу и офиса на „Киото мару“, но още с появяването им в града бяха посетени от служителите в консулството, събиращи дарения за храбрия императорски флот, който се биеше с германците, и за смелите заселници, които заминаваха за новите колонии на остров Сайпан и остров Яп. Връхлетяха ги будистки свещенослужители, които се канеха да строят хубав храм в Нууану. И господин Ишии бе дошъл от Кауаи да опита щастието си в Хонолулу и му трябваха сто и петдесет долара.

— Камеджиро — примоли се жена му — не давай на този човек никакви пари повече. Той никога не ги връща.

— Винаги когато погледна горкия Ишии сан, си спомням, че откраднах законната му съпруга и че цялото ми щастие се гради върху неговото нещастие — тихо отвърна Камеджиро. — Щом тези пари му трябват, ще ги получи.

Така връщането в Япония за момента бе отложено, а после Йорико обяви: „Ще си имаме още едно дете“. И този път беше момче, което нарекоха Горо, както бе запланувано. То бързо бе последвано от трима братя — Тадао през 1921-ва, Минору през 1922-ра и Шигео през 1923 година — и неуловимите нишки, които приковаваха семейство Сакагава към Хаваите, ставаха все по-здрави и по-здрави, защото, израствайки тук, децата щяха да говорят английски, щяха да се смеят като американци и да предпочитат не ориза, а консервираните храни.

* * *

Когато Камеджиро Сакагава приключи работата си по тунела и когато парите, които бе спестил, по един или друг начин се изнизаха между мазолестите му пръсти, той се надяваше, както се оказа — напразно, да си намери подобна работа като бомбаджия, но такава възможност не му се откри. Затова отведе жена си и двете деца на една плантация с артезиански кладенец западно от Хонолулу, някогашната „Малама Шугър“, и започна работа там — по дванадесет часа на ден срещу надница от седемдесет и седем цента.

Беше му дадена стара дървена къща, шест метра дълга и четири и половина широка, около два квадратни метра от която бяха отделени за веранда. До нея бе долепен разкривен навес, където Йорико готвеше на една ламарина. Къщата бе вдигната на греди тридесет сантиметра над земята и през горещите дни децата можеха да се крият в празното пространство под нея. Мястото беше мръсно, тясно и грозно, но за щастие най-отзад имаше достатъчно голяма свободна площ, където Камеджиро построи баня. Така, въпреки оскъдните доходи, семейството му беше малко по-добре финансово от съседите, които трябваше да си плащат, за да използват тяхната баня.

При това приходите им се увеличаваха и от госпожа Сакагава, която работеше на нивите със захарна тръстика за шестдесет и един цента на ден, като оставяше децата при съседите. Привечер настъпваше изключително радостният момент, когато семейството се събираше и пъргавите малчугани с гарвановочерни коси, подстригани на права линия над очите, се втурваха навън да посрещнат родителите си. Но в тези мигове се прокрадваха и нотки на объркване, защото, макар и с неохота, Камеджиро и Йорико бяха принудени да признаят, че невинаги разбират онова, което казват децата им. Например една вечер, когато попитаха на японски къде е съседът им, малката бистроока красавица Реико чан им обясни: „Техен баща паухана конаи“ и те трябваше внимателно да разтълкуват изречението, защото „техен баща“ беше на развален английски, „паухана“ беше хавайската дума за край на работното време, а „конаи“ — не е дошъл, на чист японски.

Камеджиро си даваше сметка, че ако възнамерява да отведе дъщеря си в Япония, а плановете му бяха тъкмо такива, ще срещне големи трудности да й намери там приличен съпруг, при положение че тя не се научи да говори по-добре езика. Затова я записа в японското училище, където един учител от Токио поддържаше строга дисциплина. Над главата му бе закачена голяма табела, чиито йероглифи Камеджиро не можеше да прочете, но хилавият млад учител стори това вместо него: „Вярност към императора“. И добави:

— Тук преподаваме както в Япония. Ако детето ви не се старае, ще си тегли последствията.

— Нали ще я учите за императора и величието на Япония? — попита Камеджиро.

— Както ако си беше в Хирошима кен — обеща учителят и като го видя как чука с кокалчетата на пръстите си главите на непослушните момчета, Камеджиро почувства увереност, че поверява детето си в добри ръце.

Всъщност не ставаше нужда Реико чан да бъде наказвана, защото възприемаше бързо и учеше с удоволствие. Тя беше най-малката в училището, но също така и една от най-способните и когато вечер дотичваше боса вкъщи и започваше да бърбори на добър японски, Камеджиро се чувстваше горд, защото, за разлика от него дъщеря му щеше да се научи да чете.

Животът му в „Малама Шугър“ имаше и други неприятни страни, свързани все с парите. На Оаху бе по-скъпо, отколкото на Кауаи, а надницата му беше по-ниска. Оризът, рибата, водораслите и туршията бяха поскъпнали, а сега трябваше да изхранва пет деца и момчетата ядяха като лами. Дрехите също бяха станали по-скъпи и макар Йорико да бе скромна жена, все пак от време на време имаше нужда от някоя нова рокля за пред хората. Една сутрин по изгрев-слънце Камеджиро проследи с поглед отрудената си съпруга, която потегляше с мотиката, и си рече: „Тя носи все същата пола и все същата блуза на точки, същата бяла забрадка и същата сламена шапка вече от пет години. Толкова са окъсани“.

Но когато дойде време да й купи нови дрехи, установи, че няма достатъчно пари, и си даде сметка, че макар двамата възрастни в семейство Сакагава да работят здраво, съществуването им опасно наближава границата на глада. Ето защо Камеджиро бе настроен доста отзивчиво, когато в „Малама Шугър“ пристигна един необичаен посетител. Бе дошъл господин Ишии, който сега изпълняваше ролята на пътуващ агент при Федерацията на японските работници. Както ги информира той, неговата организация водела разговори с редица големи плантатори като Уипъл Хоксуърт и щяла да издейства на японците прилично заплащане.

— Чуйте това! — шепнеше на групата работници, с които се бе срещнал тайно. — Ние искаме по долар и двайсет и пет цента на ден за мъжете и деветдесет и пет цента за жените. Представяте ли си колко поносим ще стане животът ви? Работният ден ще бъде намален на осем часа и ако годината е добра, през декември ще има премии. Щом ви се наложи да работите в неделя — двойно заплащане! А на жените ще бъде разрешено да напускат работа две седмици преди раждането.

Мъжете слушаха със страхопочитание, докато видението на един нов живот озаряваше неугледната къщурка, но още преди да уточнят кога ще стане всичко това, поставеният отвън пазач подсвирна и се втурна вътре с ужасяващата вест:

— Надзиратели! Надзиратели!

Четирима снажни германци нахълтаха на мястото на срещата, сграбчиха дребния господин Ишии, преди да е успял да избяга, и го повлякоха навън в прашния двор. Не го малтретираха повече от необходимото, задоволиха се да го сплашат с три-четири солидни удара, после го изритаха на пътя, водещ обратно за Хонолулу.

— Да не си посмял да припариш до „Малама Шугър“ с твоите радикални идеи — предупредиха го те. — Следващия път — много пиликиа!

Двама от надзирателите поеха грижата дребният агитатор да напусне плантацията, а другите двама се върнаха в стаята, където се бе провело тайното събрание.

— Нишимура, Сакагава, Ито, Сакаи, Сузуки — изреждаше единият, а другият записваше. — Много добре се отплащате на господин Джандърс и господин Уипъл. Чия е тази къща? Твоята ли, Иногучи? — По-едрият от надзирателите сграбчи Иногучи за ризата и го вдигна във въздуха. — Няма да забравя кой е предателят — рече той, пронизвайки с поглед работника. Изпухтя с отвращение, хвърли го обратно между другарите му и двамата германци си тръгнаха. Но на вратата спряха и казаха заканително: — Вървете си по домовете, хора. И повече никакви събрания, ясно ли е?

На излизане Камеджиро пошушна на Иногучи:

— Май ще мине доста време, докато получим онова, което ни обещава Ишии сан.

— И на мен така ми се струва — съгласи се Иногучи.

От тази вечер нататък положението в „Малама Шугър“ започна да става все по-напрегнато. За изненада на всички дребният господин Ишии демонстрира неподозирани запаси от героизъм, защото въпреки наистина значителния риск успяваше от време на време, в пряко противоборство със седмината надзиратели, да се промъква в плантацията и да осведомява хората за хода на преговорите. Както можеше да се очаква, когато го пипнаха, го пребиха от бой и той загуби един от предните си зъби. Но след относителния неуспех на всичко, с което се бе захващал в продължение на двадесет и две години, най-накрая бе попаднал на дейност, която да му допада. Ишии обожаваше интригите и слуховете, обичаше да гледа на себе си като на борец за всеобщото благо, така че се връщаше отново и отново, докато накрая надзирателите събраха всички земеделски работници и казаха:

— Всеки, хванат да разговаря с болшевика Ишии, ще бъде изхвърлен от къщата си и от плантацията. Ясно ли е?

Ала онова, което се опитваше да постигне господин Ишии, бе завладяло въображението на японците и поемайки големи рискове, те продължаваха да се срещат с него. Един януарски ден той им каза мрачно, с тъга, каквато човек изпитва, когато види рухването на прекрасните си планове:

— Земевладелците не щат и да чуят за нашите искания. Ще трябва да стачкуваме.

На следващия ден Хонолулу бе залят от многобройни листовки с апел в неподражаемия стил на господин Ишии, с неговите цветисти изрази, с неговите въжделения:

„Добри мъже и жени от Хаваите, ние, работниците, отглеждащи захарната тръстика, от която живеете, се обръщаме към вас със смирение и надежда. Когато минавате покрай разлюлените тръстикови ниви, давате ли си сметка, че хората, които ги обработват, получават само по седемдесет и седем цента на ден? С тези пари ние се грижим за децата си и ги учим на добри обноски, учим ги да бъдат добри граждани. Но с тези пари ние гладуваме.

Ние обичаме Хаваите и смятаме за голяма привилегия и чест да живеем под американското знаме, символ на свободата и справедливостта. Щастливи сме, че сме част от мощната захарна индустрия и допринасяме за рентабилността на плантациите.

Ние обичаме труда. Преди тридесет и пет години, когато за пръв път дойдохме на Хаваите, земите, където работим сега, бяха покрити с охиа[11], гуава[12] и буренаци. Не спирахме, денонощно изкоренявахме тези паразити и изгаряхме тревата. Нашият труд създаде плантациите. Неоспорима истина е, разбира се, че не бихме успели, ако не бяха инвестициите на богатите капиталисти и неуморните усилия на надзирателите и администрацията. Ала Хаваите не бива да преувеличават заслугата на капиталистите, а в същото време да забравят приноса на работниците, трудили се всеотдайно и с пот на челата.

Погледнете безмълвните надгробни камъни във всяко населено място. Това са последните символи на хавайските пионери в труда. Защо трябва те да умират в бедност, докато други забогатяват от техния труд? Защо трябва работниците да вземат все така по седемдесет и седем цента на ден? Неотдавна един управител на плантация каза: «Аз мисля за земеделските работници колкото и за ютените чували. Купувам ги, използвам ги, купувам други». Ние се смятаме за човешки същества и за членове на голямото човешко семейство. Искаме по един долар и двадесет и пет цента за осемчасов работен ден. Най-обикновената хуманност ни дава право на това.“

Забележителното резюме на работническите искания бе посрещнато по различен начин на четири различни места.

Когато Камеджиро Сакагава с другарите си чу цветистите думи, които им бяха прочетени на японски под носа на надзирателите, готови да запишат имената на всички участници в събранието, той си помисли с почуда колко сполучливо бе схванал мотивиращите ги чувства неговият приятел господин Ишии. С просълзени очи попита:

— Иногучи сан? Чувал ли си някога нещо по-добре написано? Той казва, че ние сме част от голямото човешко семейство. Мислил ли си досега за себе си по този начин?

— Единственото, за което мисля — отвърна Иногучи сан — е, че ще си имаме неприятности.

С жена си Йорико Камеджиро сподели:

— Докато слушах декларацията на Ишии сан, се радвах за всеки долар, който съм му давал на заем. Изглежда, ще получим всичко, което искаме, защото аргументите му са много силни.

Неговата трезвомислеща жена бе настроена по-скоро като Иногучи:

— Най-добре да се готвим за глад — предупреди го тя.

Стачката започна същия ден.

Когато манифестът стигна до Дивия Уип Хоксуърт, председателстващият Асоциацията на плантаторите почувства, че му се повдига, още преди да го е дочел.

— Налудничав руски болшевизъм! — излая. — Свикайте плантаторите!

Щом се събраха водещите фигури между производителите на захарна тръстика, той зачете декларацията ред по ред.

— „Ние, работниците…“ — подхвана презрително. — Ще речеш, че заседава някакъв революционен трибунал. „С тези пари гладуваме.“ Каква унизителна, ужасна игра с чувствата. „Добри мъже и жени от Хаваите!“ Апелират към тях, сякаш те могат да пренебрегнат нашата воля — нали ние сме хората, които определят заплащането! За бога, господа, този документ подкопава самите устои на обществото! Това е злостен, червен, разбойнически болшевизъм и ако има човек в тази стая, който да развали строя и да отстъпи дори на сантиметър пред проклетите дребни жълти копелета, лично ще го смажа от бой и ще му спукам с ритници кекавия черен дроб. Ясно ли е?

Останалите плантатори, изплашени от този вдъхновен от болшевиките манифест дори може би повече, отколкото Дивия Уип, защото го бяха проучили в по-спокойна обстановка и бяха разбрали по-добре усложненията, до които можеше да доведе, не показаха никакви признаци на несъгласие със своя водач и когато той се увери в това, мина към по-второстепенните въпроси:

— Кажете сега, кой от вас, по дяволите, е изтърсил тази глупост за работниците и ютените чували?

Настъпи тишина. След миг Дивия Уип хвърли листчето на масата и изрева:

— Вярно е и всеки тук знае, че е вярно. Но такива неща не се говорят. Дръжте си устата. На никого не е работа какво мислим и вършим ние с вас. Дръжте си устата! Днес в света се ширят отвратителни настроения и според мен за всичко това е виновен Уудроу Уилсън. И той апелира към хората през главите на онези, които ги управляват! Също като тази мръсна хартийка. От сега нататък ще говоря аз.

Той повика една секретарка и започна да диктува, а смаяните му колеги слушаха.

— След като се запознахме с декларацията на Японската работническа федерация на Хаваите, ние със задоволство отбелязваме нейното умерено съдържание, внимателната й аргументация и заявения в нея отказ от насилствени или необосновани действия. Хората, които са я писали, трябва да бъдат поздравени за въздържаността, отсъстваща в предишните документи от този род.

Ние, разбира се, съжаляваме, че една група чуждестранни работници, които не са граждани на тази територия, са се почувствали призвани да ни кажат как да управляваме най-голямото производство на островите. Но наш дълг като лоялни американци е да изтъкнем, че в годините след една голяма война, в която принципите на демокрацията за пореден път бяха защитени от посегателствата на чужди и неприемливи за нас по дух противници, икономиката ни, изтощена от усилията за спечелване на войната, е в такова състояние, че просто не може да издържи други обременяващи я разходи. Един бегъл анализ на поставените искания би показал на всеки непредубеден…

Той диктуваше и диктуваше в тон на приспиваща търпимост и когато секретарката излезе, заяви на плантаторите:

— Само така ще се оправим с дребните копелета. Това е стачка на чужденци, на японски болшевики, насочена срещу устоите на американската свобода. Не позволявайте никой да го забравя, за бога… дори и за минута. Тъкмо на това основание ще се разправим с тях!

В редакцията на вестник „Мейл“ декларацията на работниците имаше зашеметяващ ефект, защото тя бе първото от дълга поредица оплаквания, в което се чувстваха някакви зачатъци на зрялост.

— Написал им го е някой любезен умник! — беснееше издателят. — По дяволите, ако човек не знае какъв е случаят, може да си помисли, че го е съчинил Томас Джеферсън или Том Пайн. По мое мнение това е най-опасният документ, който се е появявал някога на Хаваите, и трябва да му се противопоставим.

Целият екип бе събран да анализира възпламеняващата декларация, след което издателят се оттегли в своята светая светих. Внимателно и след много поправки той написа:

„Тази сутрин гражданите на Хаваите най-сетне имаха възможността да разберат какво се върши в японоезичните училища, в будистките храмове и в тъмните предели на императорското консулство. Манифестът на болшевишкия японски профсъюз най-сетне дръпна пердето от очите ни. Граждани на Хаваите, изправени сме пред — ни повече, ни по-малко — един организиран опит тези острови да бъдат превърнати в придатък на Японската империя. Първите пипала вече се протягат над Кауаи, Мауи и Оаху. Крои се пъклен план да се отстранят от ръководните постове онези благородни и трудолюбиви синове на американските пионери, направили Хаваите така прекрасни, и мястото им да заемат лукави азиатци, чиято единствена цел е не да подобрят положението на своите сънародници, а да разширят една далечна и враждебна нам империя.

Японските заговорници апелират към народа на Хаваите да подкрепи тяхната кауза. Нашият вестник апелира към народа на Хаваите да помисли какво би означавало за всеки от нас, ако настоящата стачка успее. Вместо далновидните хора, като тези от семействата Уипъл, Джандърс, Хейл и Хоксуърт, които развиха островите до настоящото им великолепно положение, чужденци ще се опитват да ръководят нашите производства. Захарната тръстика и ананасите ще залинеят. Никакви товари няма да се превозват до континента. Училищата ни ще загинат и църквите ни ще бъдат затворени.

Ние трябва да се борим докрай с тази стачка. Не бива да им се прави и най-малката отстъпка. Цялото гражданство на Хаваите следва да се обедини срещу чуждата заплаха. Защото е пределно ясно какъв е залогът: дали Хаваите да са част от Америка или от Япония? Няма никакъв смисъл този въпрос да се формулира по друг начин. Всеки американец, който носи в себе си и следа от почтеност, ще знае как да отвърне на ужасното предизвикателство, пред което е изправен. Тази стачка трябва да се провали. Не бива да има никакво колебание, защото онзи, който се колебае, е предател на своята нация, своя дом и своя бог.

И за да не остане и капчица съмнение относно позицията на нашия вестник в този тежък кризисен момент, държим да заявим следното: ако в който и да е етап от хода на стачката възникне алтернативата пълен икономически крах на тези острови или капитулация пред коварните замисли на японските профсъюзни деятели, ние категорично заявяваме, че не само ще предпочетем, но и ще поощрим първото.“

Четвъртото място в Хонолулу, където манифестът предизвика неочаквано бурна реакция, бе японското консулство в Нууану. Вторият секретар получи екземпляр от него към осем часа, хвърли му един поглед, почувства как кръвта се отдръпва от лицето му и се втурна в кабинета на началника си, чиито ръце се разтрепериха, докато го четеше.

— Тези глупаци! Тези глупаци! — извика консулът. Още не бе видял уводната статия на вестник „Мейл“, но можеше да си представи каква ще е реакцията. Захвърли документа и се заразхожда напред-назад в застлания с килим кабинет, после закрещя на помощника си: — Защо проклетите японски работници не се научат да се задоволяват с онова, което имат? Глупаците му с глупаци! Заплатите им тук са двойно по-големи от тези, които биха получавали в Япония. И с тях се отнасят добре! — Той бесня известно време, сетне събра всички служители.

— Разпореждам най-строго — каза хладно — това консулство да не предприема абсолютно нищо в помощ на стачкуващите. Ако дойде делегация, както е бивало винаги досега, тя трябва да бъде посрещната без никакво съчувствие. Наложително е тази стачка бързо да се пресече.

— А в случай че стачниците поискат да бъдат репатрирани? — попита един от подчинените.

— Тяхната задача е да стоят тук, да работят тук и да изпращат парите си в родината — сряза го консулът.

— Какво да правим, ако дойдат с оплакване от полицейския произвол? — не мирясваше дребният чиновник.

— Обадете ми се. Ще изпратя обичайния формален протест, но не бива да създаваме впечатление, че сме на страната на работниците. Помнете, Хаваите не се управляват от работници, а от хора като Уипъл Хоксуърт и ние носим отговорност тъкмо пред тях.

— Още един въпрос, сър. Да речем, че стачниците помолят за храна?

— Да не им се отпуска. Господа, тази стачка е една опасна проява. Ако фразеологията на разпространения документ бе използвана в Япония, виновниците щяха да получат доживотни присъди… или да бъдат екзекутирани. Ужасен съм, че почтени земеделски работници от Япония са посмели да си служат с такъв език. Нашата задача е да принудим тези хора да се върнат на работа. Стачката трябва да бъде осуетена, защото в противен случай вестниците ще започнат да обвиняват императора, че той е нейният подбудител.

Стачката, разбира се, бе осуетена, но главно поради ред странични обстоятелства. В онзи февруарски ден, когато плантаторите изхвърлиха японските работници от техните жилища, като им казаха да спят, ако искат, и на полето, по чиста случайност избухна особено опасна епидемия от инфлуенца. В един пренаселен земеделски район, където стачниците живееха по десет човека в стая или направо под дърветата, умряха повече от петдесет души. Общо около пет хиляди японци бяха повалени от болестта, много от тях без подслон и топла храна, и последвалите смъртни случаи се тълкуваха от суеверните като знак, че стачката е против Божията воля.

Семейство Сакагава измина пеша четиридесетте километра до Хонолулу с надеждата, че господин Ишии ще им намери някакво жилище, но той не успя и те накрая се настаниха заедно с повече от четиристотин други в една изоставена фабрика за саке, където нощем върху децата пълзяха плъхове. Там Реико чан се зарази от опасната болест и изглеждаше, че ще умре. В началото майка й изпитваше желание да се нахвърли върху Камеджиро, задето бе подкрепил стачката и бе подложил семейството си на такива страдания, но като го видя с каква любов и внимание се грижи за Реико, въпреки че тя бе момиче, прости на съпруга си и рече:

— Данна сан, този път стачката ще има успех, сигурна съм.

Но на следващия ден се събра Съветът по здравеопазването и изслуша Дивия Уип Хоксуърт.

— Ние сме въвлечени във война, господа, а по време на война човек използва всяко оръжие, с което разполага. Всяко. Снощи минах покрай старата фабрика за саке, тя е заплаха за здравето. Искам хората, които са вътре, да бъдат изхвърлени и сградата да бъде заключена.

— Сър, там има много деца, болни от инфлуенца — възпротиви се един лекар.

— Тъкмо затова трябва да бъде заключена — отвърна Хоксуърт.

— Но тези хора няма къде да отидат! — възрази лекарят.

— Зная. Искам да разберат какво означава да стачкуваш срещу принципите на законността и реда в едно общество.

— Но, сър, ние сме длъжни да помислим…

— Заключете тази проклета фабрика! — излая Хоксуърт и тя бе заключена.

Температурата на Хаваите винаги е умерена, освен по върховете на вулканичните планини, където снеговете се задържат през по-голямата част от годината, но февруарските нощи понякога стават отвратително студени. Две нощи измъчваното от инфлуенца семейство Сакагава спа на земята близо до Иуилеи. Камеджиро държеше на ръце болното момиче Реико, а жена му люлееше в скута си бебето Шигео. Беше ужасно. На третия ден господин Ишии ги намери и каза:

— Американците се държат с нас много зле и трябва да се обърнем за помощ към имперското правителство.

— Правителството на империята пази интересите на поданиците с изключително старание — увери делегацията служителят от консулството. — Вчера Негово превъзходителство протестира пред началника на полицията, задето на японците се пречи да провеждат своите законни събрания.

— Но те ни изхвърлят от домовете ни и нашите хора мрат по полето — кротко рече господин Ишии.

Също така спокойно говорителят на консулството обясни:

— Миналата седмица Негово превъзходителство прегледа законите и установи, че плантаторите имат право да ви изгонят… ако стачкувате.

— Но тези острови са обхванати от опасна епидемия — запротестира господин Ишии.

— Тогава стачката може би трябва да бъде прекратена — подхвърли говорителят.

— Но ние не можем да живеем с по седемдесет и седем цента на ден.

— Братята ви в Япония определено живеят с много по-малко — напомни им служителят и разговорът приключи.

Друга случайност, която се обърна срещу стачниците, бе откриването в началото на май на един учебник, използван в японските училища. В него имаше дълъг пасаж, тълкуващ значението на произнесената от първия японски император фраза: „Целият свят под един покрив на осем стълба“. „Очевидно идеята на император Джиму Тено е била, обясняваше учебникът (той изобщо не бе предназначен за използване на Хаваите, но по погрешка бе попаднал някак на островите), че един ден целият свят трябва да бъде обединен в голямо семейство, прекланящо се пред богинята на слънцето и покоряващо се на нейния пряк потомък императора.“ И вестник „Мейл“ нададе вой:

„Ако на някого са се стрували необосновани твърденията на нашия вестник, че Япония има намерението един ден да завладее света, като Хаваите бъдат първата стъпка към покоряването му, тази пъклена малка книжка дава неподлежащи на съмнение доказателства за това. Целият свят под един покрив! Местните японски болшевики вече направиха крачка в тази посока и ако ние не останем твърди и не отблъснем мръсните им аспирации, ще бъдем първата чужда територия, която ще потъне под японския покрив.“

Дори производителите на захарна тръстика да бяха започнали да се обезсърчават, след като продължителната стачка навлезе в шестия си ужасяващ месец, навременното разкритие за нещата, които се преподават в Япония, укрепи тяхната решителност.

Накрая дойде и срамната история с взривяването на къщата, в която живееше Иногучи сан от „Малама Шугър“. За щастие никой не пострада, но когато вестник „Мейл“ оповести, че атентатът против Иногучи е бил организиран, защото той водел тайни преговори с плантаторите и всяка нощ им съобщавал какви са най-близките планове на господин Ишии и комитета, обществеността бе принудена да признае, че японските профсъюзни водачи наистина са група готови на всичко болшевики. При внезапни полицейски проверки бяха прибрани деветнадесет от ръководителите, включително господин Ишии, и бяха хвърлени в затвора с обвинения в престъпен заговор. Дивия Уип Хоксуърт посети ангажираните със случая съдии, изтъкна, че ще е по-добре арестуваните да бъдат обвинени в престъпен синдикализъм, и блюстителите на закона му благодариха за интереса към делото.

Но сетне възникна въпросът кой е научил комитета да борави с експлозиви и един репортер си спомни, че Камеджиро Сакагава, който до момента не беше задържан, бе усвоил този занаят, докато работеше на тунела. Беше известно, че той е приятел на господин Ишии, така че го арестуваха и го хвърлиха в затвора, макар да нямаше нищо общо с атентата. Съпругата му Йорико даде пред полицията показания, че си е бил вкъщи и се е грижил за болните си деца, но Асоциацията на плантаторите — производители на захарна тръстика, която инструктираше областния прокурор как да води делото, отказа да приеме това алиби, изтъквайки:

— Не е задължително умен човек като Сакагава непременно да е присъствал на местопрестъплението. Той спокойно може да е приготвил предварително пръчките динамит и да е показал на своите съконспиратори как да ги взривят. Явно е, че е виновен. — И го оставиха в затвора.

Сетне стачката приключи без съществени придобивки за работниците и част от най-евтината работна сила в Америка продължи да произвежда захарна тръстика. „Хоксуърт и Хейл“ натрупаха милиони от превоза на новите товари захар до Калифорния, а „Джандърс и Уипъл“ — още повече милиони, управлявайки плантациите по добрия стар начин. Заговорниците бяха изправени пред съда и господин Ишии бе осъден на десет години затвор. Когато чу присъдата, краката му се подкосиха и той падна назад, сякаш суровите думи го бяха ударили, от този ден нататък не бе вече същият човек. Започна да мънка и да си въобразява разни неща и никой не му обръщаше особено внимание.

Камеджиро, професионалният бомбаджия, за всеобща изненада не бе осъден. Един ден преди началото на процеса в килията му дойде посетител. Беше Дивия Уип Хоксуърт, слаб, висок и красив, окрилен от победата.

— Е, Камеджиро, момчетата разправят, че ти си слагал взрива. Вярно ли е?

— Не, господин Хоксууърту. Не.

— Аз също мисля, че не си ти.

И Дивия Уип каза на областния прокурор:

— По-добре оттегли обвиненията срещу Сакагава. Той не е замесен.

— Откъде знаеш? — попита младият юрист, нервен и развълнуван преди процеса, който щеше да му създаде име.

— Той ми го каза — обясни Уип.

— И ти си готов да повярваш на думите му?

— Сакагава е най-честният човек, когото познавам. Освен това има добро алиби.

— Но аз мисля, че трябва да осъдим истинския виновник, независимо дали алибито му е добро, или не.

— Освободи го! — разгневи се Уип. Той беше на шестдесет и шест години и се бе уморил да спори с глупаци.

И така, на сутринта, когато започна процесът, Камеджиро бе освободен без много шум. Разбира се, повече не бе взет на работа в „Малама Шугър“, защото в големите плантации стриктно се водеха черни списъци, за да не се допускат размирници, а той си бе спечелил славата на човек, който се бие с надзиратели и подкрепя болшевики като Ишии. Намери малка, гъмжаща от плъхове колиба в хонолулския квартал Какаако и започна да върши каквото му падне, главно да чисти клозети след полунощ. Децата, чиито бащи имаха по-добра работа, му викаха „краля на нощния караул“. Прозвището „крал“ наистина му подхождаше, защото с каквото и да се захванеше Камеджиро, го вършеше с изключителна сериозност и сръчност. Независимо от факта, че тайно бе известен като Сакагава бомбаджията, човека, който се е опитал да убие Иногучи, хората продължаваха да го търсят, когато клозетите им имаха нужда от почистване, защото той бе достоен за титлата „крал на нощния караул“.

* * *

През 1926 година ползващият се с лоша слава стар английски ботаник доктор Шилинг разви още една поразителна идея за отглеждането на ананаси. Като се съвзе от поредния четиримесечен запой, той обърна бодрия си, макар и кървясал поглед към обширните поля на Кауаи и докато изучаваше ятата японки, окопаващи с мотики червената почва срещу бурени, си каза: „Защо да не покрием цялата проклета нива с хартия, да пробием в нея дупки, в които да засадим младите растения, и да попречим на бурените да растат?“.

Той набави импрегнирана с асфалт мукава, разстла я върху едно опитно поле и засади ананаси в малките дупки, които бе пробил в черното покритие. За негова изненада тази проста хитрина не само унищожи всички плевели и спести стотици долари за работна ръка, но разкри и други две непредвидени предимства, които се оказаха по-доходоносни дори и от изтребването на бурените: хартията спираше влагата, задържаше я около корените на растенията и в слънчеви дни акумулираше топлина, която изпускаше по-късно, когато насажденията се нуждаеха от нея.

Щом видя резултатите от експеримента, Дивия Уип веднага издаде категорична заповед:

— Отсега нататък всички ананаси на нашите плантации ще се отглеждат върху мукава!

И заедно с доктор Шилинг и хората от целулозния завод в Калифорния усърдно се зае да създава специално хартиено покритие, което издържа на вода през първите седем месеца от своето използване, после постепенно се разпада и към десетия месец нивата е вече чиста. Когато проектът бе осъществен, Дивия Уип напомни на производителите на ананаси:

— Винаги можете да намерите някой възпитаник на Йейл да свърши всичко, което пожелаете. Отнасяйте се с тях добре, плащайте им малко и им викайте „доктор“. Те не очакват нищо повече. Но проблемът, по който ще работят, трябва да бъде формулиран от умен човек.

А сетне, през 1927 година, този единствен по рода си плантатор умря на свадливата, хаплива възраст седемдесет години. Умря, както често го бе предричал, не от някоя обикновена болест, а от тежък рак на простатата вследствие на (жителите на островите ни най-малко не се съмняваха в това) многобройните му боледувания от гонорея и сифилис, плюс цироза на черния дроб, причинена от безкрайните свръхдози алкохол. Всичко това бе утежнено от факта, че малкият самолет, с който се връщаше от плантацията Ханакаи, се блъсна в пронизаната от неговия голям тунел планина и той лежа там почти едно денонощие, изложен на студените дъждове. Ала дори и при тези обстоятелства жизненият старец води доста равностойна борба със смъртта цели три седмици и през това време привика край болничното си легло водещите личности от „Хоксуърт и Хейл“ и „Джандърс и Уипъл“, включително всички онези, които бе логично да имат аспирации към неговото председателско място.

Превъзмогвайки болката, той се надигна до седнало положение, хвърляйки в ужас медицинската сестра, и изръмжа:

— Навлизаме в труден период и задачата ни е да вземем пет-шест правилни решения. — Говореше, сякаш щеше да бъде между ръководителите на фирмите още много години, едва ли не завинаги. — Сигурен съм, че настоящото ни благополучие не може да продължава вечно, а когато настъпи застой, захарната тръстика и ананасите ще бъдат силно засегнати. Слава богу, не изглежда много вероятно демократите някога да се върнат във Вашингтон, така че няма защо да се тревожим от радикалния комунизъм. Обаче трябва да се замислим как да задържим своя дял от пазара.

Длъжни сме да поставим начело на нашите компании човек, достатъчно умен, за да предвижда бъдещето, и достатъчно решителен, за да се бори с онова, което не е наред. Аз доста мислих кой да бъде той и стигнах само до едно твърдо заключение: никога, при никакви обстоятелства, не позволявайте на когото и да било от синовете ми, нито на Джизъс Дуарте, нито на Джон, да се месят тук. Плащайте им добре, редовно и ги дръжте колкото може по-далеч от Хаваите. Ако другият ми син, Джандърс, бе останал жив… е, тогава сигурно щеше да е по-различно.

Естествено, мислих много за Марк Уипъл. Наследил е ума на баща си и изборът ми би паднал най-напред на него, ала като възпитаник на Уест Пойнт той смята, че трябва да остане в армията, и може би е прав. Но ако някога реши да подаде оставка, бързо го върнете в компанията. Мислих доста и за Хюи Джандърс…

Едрият, набит и червендалест мъж, навремето знаменит гард в Йейл, пламна, ала Дивия Уип продължи:

— Но се опасявам, че силата на ума не фигурира между неговите достойнства, а сега имаме нужда тъкмо от това. Както виждате, отминавам всички по-възрастни съдружници, защото ни е потребен човек, който да ръководи фирмите ни дълго, последователно и с твърда ръка. Затова избрах за изпълнител на последната си воля, който ще гласува с моите дялове, докато пази интелектуалните и моралните си качества, ето това момче. — Той се протегна и взе ръката на Хоксуърт Хейл, тогава двадесет и девет годишен, жадуващ за власт. Останалите не можеха да оспорят решението, нито пък имаха някакво основание да го правят, защото Хейл явно беше човекът, който трябваше да поеме ръководството при създаденото положение.

— Съществуват три правила, Хоксуърт. Другите също да слушат. Никога не подценявай захарната тръстика. Аз се захванах с ананасите, вярно е, но чак когато имах солидна, сигурна основа в производството на тръстика. И ти прави така. Пази тръстиката с помощта на науката, пази своите квоти с помощта на законодателството, пази плантациите, пази притока на работна ръка. Дръж се за тръстиката. Тя е по-добра от парите, по-надеждна и от кръвта.

Второ, не разрешавай на работниците да надигнат глава и на сантиметър. Запознай се с онова, което се случи на континента. Ако някой профсъюзен лидер се опита да стъпи на тези острови, изхвърли го обратно в океана и му кажи да плува, но дори не му показвай накъде е Калифорния. Внимавай с японците. Напоследък дават признаци, че искат да основат профсъюз. Доверявай се само на филипинците, защото на никого другиго не може да се има вяра. Но ако и те се опитат да направят някоя глупост, размахай сопата.

Трето, трябва да попречиш на фирмите от континента да си пробият път в нашата икономика. Не пускай на островите веригите магазини. Дръж настрана от тези брегове компании като „Грегърис“ и „Калифорния фрут“. Ние си имаме добра система, за усъвършенстването на която сме вложили дяволски много труд, и не искаме тя да бъде замърсявана от купища нови радикални идеи. Ако подобни гангстери се опитат да проникнат тук, не им продавайте земя, отказвайте да превозвате товарите им, не им отпускайте кредити, задушете тези копелета.

Беше говорил твърде енергично и сега падна на възглавниците, пронизан от болка в разядената от рака простата, в отказващите да функционират бъбреци и във всяка от четирите си счупени кости. Сестрите домъкнаха един случайно минал по коридора лекар, който се развика:

— Боже милостиви! Господа, ужасно сте неделикатни! Веднага излизайте оттук!

Уип се унесе за малко и когато се събуди в късния следобед, бе в силно приповдигнато настроение, защото във въображението си виждаше картините, които за пръв път бе открил благодарение на прекрасната си баба Ноелани, алии нуи на Лахайна. През своето последно пътуване до Азия Ноелани бе купила комплект японски цветни графики, изобразяващи осемте най-красиви гледки на света, както бяха и озаглавени. Имаше снежна планина, завръщащи се на брега лодки, спускащи се диви гъски и залез.

— В неща като тези — бе казала на своите внуци благата Ноелани — се крие истинската красота на живота.

Бяха играли на една игра: „Хайде да решим кои са осемте най-красиви гледки на Хаваите“. И сега Дивия Уип, самият по-стар, отколкото Ноелани, когато бе определяла победителя в надпреварата, бе отправил вътрешния си взор към вечните красоти на своите острови.

За „Снежна планина“ тогава бяха избрали големите вулкани на остров Хавай, които, при все че се намират в тропиците, са наметнати със загадъчна бяла покривка. Геолозите ги смятаха за най-високите планини на Земята — около 5000 метра под равнището на океана и 4210 над него.

Невъзможно бе някъде по света „Завръщащите се лодки“ да са по-красиви, отколкото в Лахайна, с техния провиращ се между островите път. Естествено, „Спускащите се диви гъски“ беше най-величествената и неповторима гледка на Хаваите: безбройните водопади до селището на прокажените на Калауао. „Толкова бяха красиви! — мислеше си Уип. — Толкова красиви!“

„Сиянието на залеза“, което момчетата, избиращи осемте най-красиви гледки, харесваха особено много, никъде не би могло да бъде по-ефектно, отколкото в дълбокия червен каньон на Кауаи, невероятна пукнатина в искрящата, стара петдесет милиона години скала. На залез тя сякаш се изпълваше с демонична сила. А колкото до любимия на японците „Нощен дъжд“, нима имаше място на света, където въздействието му да е по-поетично, отколкото върху мрачните скали на големия остров, тези усукани и устояли на толкова бури причудливи образувания от лавата, заляла първите заселници от Бора Бора?

Следващите две гледки бяха от Оаху, кралицата на островите. Веднъж Дивия Уип бе видял там „Есенна луна“, която огряваше със сребристосиво сияние равнините в подножието на Пали, и бе пленен от неуловимата игра на пронизаните от лъчите й сенки върху тъмните силуети. Той и баба му бяха решили, че мястото на „Вечерната камбана“, която китайците харесваха, защото им навяваше спомени за родината, е в Хонолулу: бе наистина неповторимо преживяване да седиш на някоя широка ланаи горе по склоновете, да слушаш вечерния църковен звън и да гледаш как припламват светлините на града.

Имаше и една осма графика, „Небето на залез“ — краят на деня, чезнещите очертания на земята. Уип вече не помнеше кое място бе определила за този заключителен пейзаж Ноелани, но сега, като мислеше за своите острови, самият той би избрал само Ханакаи. Виждаше пред очите си норфолкските борове и кралските палми, дърветата и цветята, които бе донесъл от целия свят. Виждаше отвесните скали и връхлитащите върху тях зимни бури. Но преди всичко виждаше оттатък затревеното игрище за поло светлозеленото на захарната тръстика и тъмното синьо-зелено на ананасите горе на високото. Колко красиви бяха Хаваите, колко благосклонни се бяха показали към тях древните божества!

Той умря като хаваец, оставяйки неукротимия си дух да витае над местата, които бе обичал. За него се грижеше само едно хубаво малко филипинско момиче, което бе открил на Кауаи. В сетните си минути се опита да продиктува на съблазнителната си мургава другарка в игрите една бележка, но за свое огорчение откри, че тя не може да пише. Развика се да дойде сестрата, защото искаше да предупреди своя наследник: „Хоксуърт, най-добрият начин да държиш работниците под контрол е винаги да участваш в законодателството“. Ала когато сестрата се появи да запише последното му напътствие, Дивия Уип, строителят на островите, оказал се неспособен да изгради собствения си живот, бе мъртъв. Властите изпратиха неговата малка филипинка обратно на Кауаи и тя никога не получи примамливите суми пари, които й бе обещавал.

На двадесет и девет години Хоксуърт Хейл пое ръководството на огромния холдинг и когато за пръв път седна на стола, заеман в продължение на петнадесет години от Дивия Уип, си даде сметка, че сигурно изглежда като хлапак, който си позволява да се захване с мъжка работа. Но поне бе облечен подходящо за новата си роля: тъмносин костюм с четири копчета и тясна жилетка, риза от египетски памук с твърда подвижна яка и тежка синьо-червена вратовръзка. Копчетата на ръкавелите му бяха златни, с перли. Вдясно косата му бе разделена строго на път. Беше гладко избръснат, с непоклатим дух, решен да умножи богатството на фамилията.

За него не бе нещо ново да командва, защото бе станал сержант веднага след импулсивното си записване в Американския експедиционен корпус през 1917 година, а на бойното поле във Франция бе произведен в офицерски чин и се демобилизира като капитан. Висшестоящите много го уважаваха, понеже се опитваше да бъде смел и въздържан млад командир, готов да щурмува всяка цел. Войниците също намираха компанията му приятна, защото той се стараеше да показва онова безгрижие, което всяко момче в униформа предпочита да вярва, че притежава, и неговата рота бе една от най-добрите.

След войната завърши образованието си в Йейл — тих двадесет и две годишен младеж, захвърлил някъде във Франция предишния си радикализъм. Нито веднъж не отиде да разгледа отново прословутите картини на Джарвиз. Когато се дипломира, вече бе консервативен бизнесмен, изгарящ от желание да даде своя принос за „Хоксуърт и Хейл“. На връщане за Хаваите срещна в Калифорния едно хубаво момиче, дъщеря на фермер, притежаващ много земя. Известно време нещата вървяха към женитба, но една вечер тя заговори с пренебрежение за Хонолулу и предложи Хоксуърт да остане в Калифорния:

— Хокси, защо не накараш баща си да те назначи в офиса в Сан Франциско?

Отговорът му бе хладен и сдържан:

— В Калифорния изпращаме само далечни роднини, които не са особено умни.

С това ухажването приключи и оттам нататък никой никога повече не го нарече Хокси.

Когато се ожени за третата си братовчедка Малама Джандърс, сестра на Хюи Джандърс, бе работил известно време в главното управление в Хонолулу. След година му се роди син, Бромли, когото той благоразумно записа в Пунахоу и Йейл. Вярно, че когато бизнесът го отвеждаше в Сан Франсиско, сърцето му се изпълваше с дълбоко вълнение още щом зърнеше калифорнийския бряг, и той се питаше какво ли е станало с хубавата фермерска дъщеря. Но това бе, кажи-речи, най-грешната мисъл, която минаваше през главата му.

Сега, през 1927 година, Хоксуърт Хейл бе почти идеалната илюстрация на прототипа: беше Хейл, бе завършил Пунахоу, бе възпитаник на Йейл, ръководител на голяма островна фирма и женен за своя братовчедка. Ето защо, когато за пръв път взе думата пред управителния съвет на „Хоксуърт и Хейл“, неговите колеги чуха следното:

— Светът днес е завладян от зловредния дух на размириците и аз смятам, че първата ни грижа трябва да е запазването на нашите позиции посредством упражняване на логичен контрол върху законодателството.

Той нахвърли разумен план, съгласно който внушителният му братовчед Хюи Джандърс бе избран за председател на сената, а пет-шестима адвокати, касиери и счетоводители от големите фирми заеха по-маловажни постове. Хитро се спря на дружелюбния, спокоен китайски политик Кенгуру Кий за председател на Долната камара и му предложи няколко доходни сделки. Младият ръководител бе обмислил всичко така внимателно, че не след дълго Хаваите навлязоха в онзи стабилен и благонадежден период, през който повечето закони най-напред се обсъждаха на тихи сбирки в заседателната зала на „Хоксуърт и Хейл“ и после биваха изпращани на доверени депутати, на които можеше да се разчита, че ще ги внесат и гласуват точно както са формулирани от Хоксуърт Хейл и най-близките му сътрудници.

Заседателната зала на „Хоксуърт и Хейл“ се намираше на втория етаж на голяма, подобна на крепост сграда на ъгъла на Форт стрийт и Марчънт стрийт и заради тази комбинация от факти мощната клика, която управляваше Хаваите, бе станала известна просто като „Форта“. Тя, разбира се, включваше „Хоксуърт и Хейл“, а също и „Джандърс и Уипъл“. Нейни членове бяха Хюлетови, както и някои от по-дребните плантатори от големия остров. Във Форта бяха представени банките, железниците, тръстовете и едрите земевладелци, но никой не можеше да каже съвсем точно кой влиза в него. Това бе просто групата, която по взаимно съгласие се събираше на втория етаж в сградата на „Хоксуърт и Хейл“ — тясно обвързана, сплотена организация от хора, решени да осигурят на Хаваите отговорна форма на управление.

Форта рядко злоупотребяваше със силата си. Ако някой щурав законодател от онези, които не му бяха подчинени, пожелаеше да се подмаже на своите избиратели и започнеше да дере гърло: „Обещах, че ще извоювам спортна площадка за Какаако, и ще го сторя!“, биваше оставян да си крещи и на някоя от сбирките Хоксуърт Хейл питаше: „Съществува ли някаква причина, поради която в Какаако не трябва да има спортна площадка?“. Щом проектът не застрашаваше фундаменталните интереси на Форта (и разноските можеха да бъдат прехвърлени на обществеността, без да се повишават данъците върху недвижимата собственост), на спортната площадка се даваше зелена улица. Но ако след време същият този депутат надигнеше глас: „През изтеклата година движещи се без светлини влакове от плантациите убиха четирима души, поради което настоявам на местата, където линиите пресичат пътищата, да бъдат поставени светлинни сигнали“, Форта преминаваше в тихо, ала масирано настъпление. „Изчислихме разноските, необходими за такава сигнализация — казваше на своите директори Хоксуърт Хейл — те ще сведат до нула печалбата от захарната тръстика.“ Намираха се начини подобни проекти да бъдат замразявани в комисиите и разгневените депутати не успяваха да ги задвижат, колкото и да се мъчеха.

Всъщност всички съществени закони, засягащи захарната тръстика, ананасите или земята, задължително се пишеха от Форта. Тези въпроси бяха твърде важни, за да бъдат оставяни на депутатските капризи. Ала за чест на Хоксуърт Хейл трябва да се каже, че той не допускаше внасянето на грубо тенденциозни законопроекти. „Моето разбиране за демокрацията е, че бизнесът не бива да се меси в нормалните законодателни процедури, освен когато става дума за жизненоважни неща, и то никога по егоистични подбуди.“ Случваше се в четиридесет и девет от внесените на някоя сесия петдесет законопроекта да няма никаква намеса, което отчасти се дължеше на факта, че депутатите се бяха научили, преди да предложат каквото и да било, да питат: „Форта ще подкрепи ли това и това?“. От чисто благоразумие не се внасяше за гласуване нищо, на което Форта по принцип би се противопоставил.

Един януари Хоксуърт Хейл даде добър пример за държавническо поведение. Съпругата му, момиче от семейство Джандърс, проявяващо сърдечна загриженост към правата на човека, го попита на закуската:

— Хоксуърт, видя ли списъка на пострадалите от новогодишните фойерверки?

— Има ли сериозно ранени, Малама? — поинтересува се той. Китайската Нова година бе между най-големите събития на Хаваите, китайците направо вдигаха града във въздуха с изключително зрелищните си илюминации.

— Убито е едно момче и четиринайсет са сериозно осакатени — докладва му Малама. — На тези фойерверки трябва наистина да се сложи край.

Хоксуърт, който също намираше, че е абсурдно заради някакъв обичай да хвърчат във въздуха ръце и крака, каза на жена си:

— Ако можеш да прокараш закон, с който да бъдат забранени, действай.

Госпожа Хейл основа комитет от петдесет обществено активни дами, за нещастие всички от съсловието на хаолите, които атакуваха парламента със законопроект за защита на децата от осакатяване. Първите депутати, с които разговаряха, си рекоха: „Госпожа Хейл! Сигурно е привлякла на своя страна Форта. Ще трябва да приемем този закон“. И прословутият проектозакон против фойерверките бе внесен за обсъждане.

А после се вдигна такъв невъобразим шум, че в сравнение с него новогодишните пиротехнически изпълнения приличаха на кротка забава. Депутатите китайци крещяха в залата:

— Това е дискриминация! Винаги сме празнували Нова година с фойерверки!

И за всеобща изненада бързо спечелиха на своя страна хавайците.

— И ние обичаме фойерверките! — протестираха те.

Един надут депутат португалец произнесе прочувствена защитна реч за правото на малките хора да се повеселят поне една нощ в годината и огромното лоби на търговците, продаващи фишеците с повече от седемдесет на сто печалба, започна да разстройва обичайната законодателна процедура.

Тогава дружелюбният Кенгуру Кий, председател на Долната камара, смятан за марионетка на Форта, се прояви като лидер от твърде неочакван тип. Предавайки чукчето на свой приятел, той слезе в залата и произнесе такава страстна реч, каквато Хаваите не бяха чували от години. Викна:

— Този зловреден проектозакон представлява опит китайците на Хаваите да бъдат лишени от едно свое неотменно право! Това е религиозно преследване от най-отвратителен вид! Нуждаят ли се от фойерверки хаолските жени, които внесоха законопроекта, за религиозните си церемонии? Не! А китайците нуждаят ли се от фойерверки за своите церемонии?

Той направи пауза и всички китайци, португалци и хавайци в парламента нададоха мощен, развълнуван вик в защита на верските свободи. И Кенгуру Кий продължи:

— Предупреждавам хората, които си позволиха наглостта да внесат за обсъждане в Долната камара този законопроект, че ако той бъде приет, аз моментално ще си подам оставката! Готов съм да понеса политическата доминация. Готов съм да понеса икономическите репресии. Но няма да се примиря с религиозното преследване! — Някои от мъжете се разплакаха и залата гръмна от овации.

Същия следобед Хоксуърт Хейл свика Форта и попита мрачно:

— Какво става тук, по дяволите? Защо изневиделица ни обвиняват в религиозно преследване?

— Жена ти започна всичко това със своето желание да спаси децата от фойерверките — напомни му големият Хюи Джандърс. — А моята, проклето да е милостивото й сърце, я подкрепи.

— Знам само — изръмжа Хоксуърт — че китайците заплашват да основат нова политическа партия. Че хавайците ни обвиняват в религиозна нетърпимост. Че португалците са събрали подписите и на едните, и на другите под онзи проектозакон за железопътните прелези. А Кенгуру Кий тази сутрин си подаде оставката. Заяви, че повече нямало да търпи диктата на тираните. Господа, ще трябва да предприемем нещо.

Хюи Джандърс предложи:

— Не можеш ли да направиш официално изявление? В защита на религиозните свободи и фишеците.

— Извикай секретаря — троснато рече Хоксуърт и когато младият мъж дойде, ръководителят на Форта издиктува своята забележителна декларация, започваща така: „Хавайските острови винаги са се радвали на религиозни свободи и никой от защитниците на това основно човешко право не е изключвал китайците. Фактът, че някои безчувствени хора са сметнали за уместно да погазят един от най-тачените ритуали в китайската религия, а именно изстрелването на фойерверки по празнични поводи, е много неприятен“.

Хюи Джандърс го прекъсна:

— Не забравяй, че става дума за твоята и моята съпруга, Хоксуърт! Ако излезеш с такава декларация, те ще побеснеят!

На което Хоксуърт отвърна:

— Когато е застрашена структурата на обществото, не ме е грижа чии чувства ще бъдат засегнати.

Крайният резултат от това отстъпление беше, че госпожа Хейл и госпожа Джандърс сметнаха своите съпрузи за жалки страхливци и им го казаха; Кенгуру Кий се заля в поток от сълзи и обяви пред парламента, че оттегля оставката си, тъй като лидерите на Хаваите благородно са потвърдили своята подкрепа за религиозните свободи; опасната китайско-хавайско-португалска коалиция се разпадна; и търговците продадоха повече фойерверки от когато и да било. На следващата китайска Нова година две деца бяха ослепени, на едно момиче бяха откъснати три пръста и имаше шестнадесет случая на обезобразяващи изгаряния. Но на островите цареше щастие и радост. Обобщавайки впечатленията от бурната нощ, хонолулският „Мейл“ я нарече „красива демонстрация на островитянския чар“. А Хоксуърт Хейл, чиято съпруга не пропусна да отбележи, че ослепяванията и осакатяванията са тъкмо онова, което нейният законопроект е трябвало да предотврати, подхвърли мрачно пред Форта:

— Никога повече не бива да гневим фишечния електорат.

Под ръководството на Хейл Форта насочи своите хора към обществените комитети, отговарящи за най-различни неща, като например университета и парковете, и когато един външен писател се нае да напише биографични справки за най-влиятелните сто осемдесет и един хавайски общественици, той откри, че става дума всичко на всичко за тридесет и един човека и че двадесет и осем от тях са Хейловци, Уипъловци, Хоксуъртовци, Хюлетовци и Джандърсовци или техни зетьове. „Силно обществено ангажирана група хора — заключи писателят — ала понякога комитетите трудно се различават един от друг или от управителния съвет на «Хоксуърт и Хейл».“

Хонолулският „Мейл“ беше собственост на Форта, но с въздействието му върху общественото мнение не се злоупотребяваше открито. Беше хубав вестник, републикански, разбира се, и често изразяваше становища, които Форта не одобряваше, но които се ползваха с популярност сред читателите. Ала ставаше ли дума за земя, захарна тръстика или работна ръка, „Мейл“ поместваше убедителни уводни статии, в които обясняваше как всичко това засяга общото благосъстояние и каква би трябвало да бъде позицията на властите. Веднъж репортер от вестника бе изпратен в петнадесет различни района, в които се отглежда захарна тръстика, със задачата да напише серия статии и да покаже колко по-заможни са хората на Хаваите в сравнение с работниците в Ямайка, Фиджи и Куинсланд. Преди да излязат, кореспонденциите му се изучаваха най-внимателно във Форта, „за да е сигурно, че не се отклоняват от правилната историческа перспектива“. Когато съобщаваше за дейността на „подмолната Демократическа партия“, „Мейл“ бе скрупульозно точен, но материалите бяха написани така, сякаш доброжелателен възрастен човек се подсмива на лудориите, вършени от глупави и пакостни деца.

Безкрайната върволица държавни чиновници, изпращани от Вашингтон, твърде често некадърни политици със стадни инстинкти, бързо биваха въвличани във веселия светски живот на Форта: ловни излети до големия остров, разходки с лодка, пикници на плажа. Случваше се някой новодошъл в продължение на шест месеца да работи като съдия, без да срещне китаец, ако не се броят подсъдимите по някое дело, или пък японец, който да не е облечен в бяло и да не сервира сандвичи. Простимо бе такъв служител да започнеше да смята Хаваите и Форта за едно и също нещо и да взема решенията си съобразно с това.

Но най-голямата заслуга на Хоксуърт Хейл беше основният принцип, който той формулира още в началото на своето управление. За негова чест трябва да се каже, че забеляза проблема далеч преди съвременниците си и благодарение на умелия си подход спечели на Форта много милиони долари. Той беше категоричен:

— Нито един от разквартируваните на Хаваите военни с ранг над капитан от армията и над капитан-лейтенант от флота не бива да напусне островите, без да е гостувал на поне три семейства от тази зала. — И добави: — А ако успеете да включите и по-долните чинове — толкова по-добре!

В резултат на това правило постоянно преминаващите през Хаваите военни започнаха да възприемат големия Хюлет Джандърс и любезния Хоксуърт Хейл като двамата началници на островите, мъже, на които може да се има доверие, стабилни мъже. И през идните години, когато Хаваите щяха да се превърнат в бастион на Пасифика, за Вашингтон щеше да е изключително трудно да изпрати в Хонолулу адмирал или генерал, който да не е в близки дружески отношения с Форта. Ето защо, имаше ли да се изпълняват някакви поръчки за армията, не се налагаше да се търсят други оферти. „Ще ни го построи Хюлет Джандърс, онзи приятел, с когото ходих на лов преди десет години.“ И най-важното, когато вашингтонските щабове на тиловите и инженерните войски започнаха да играят първостепенна роля в американската програма за ускорена военна експанзия, просто нямаше начин напредващите в кариерата млади мъже, с каквито бяха пълни, да не са от онези, които Хоксуърт Хейл и Хюи Джандърс бяха забавлявали така щедро през предишното десетилетие.

Нито едно от постиженията на Хоксуърт не бе по-важно от установяването на тази лична връзка директно с източниците на властта във Вашингтон. Той не злоупотребяваше с предимствата си и тук. Не звънеше по телефона на някой генерал, за да му се развика, както някои: „По дяволите, Шели, чувам, че се каните да отчуждите три хиляди акра от най-отбраните ми ниви със захарна тръстика“. Така обикновено се постигаше обратният ефект и Вашингтон решително пристъпваше към конфискацията. Хоксуърт Хейл действаше по друг начин: „Ти ли си, Шели? Как е Бърнис? Ние тук сме много добре. Виж, Шели, обаждам се във връзка с идеята за строеж на летище в Уайпаху. Мястото е хубаво, Шели, но дали твоите хора са помислили как ще кацат самолетите с тези високи планини наоколо… Да, Шели, дето ходихме на лов през почивните дни… Да, исках само да съм сигурен, че хората ти са преценили добре, защото малко по-нататък има една друга равнина… Да, да, на Хавай, откъм океана, и според мен… Да, и там земята е наша, така че каквото и да решите, нямам лична изгода… Не забравяй да поздравиш Бърнис от всички“.

В годините на това благотворно господство на Форта Хаваите бяха едно от най-приятните места в света. Слънцето грееше, пасатите духаха и когато туристите пристигаха с луксозните лайнери на „Хоксуърт и Хейл“, свиреше полицейски оркестър и момичета в полички от листа танцуваха хула. Условията на труд бяха сравнително добри и всеки надзирател, който посмееше да удари работник, моментално биваше изгонван от островите. Законодателите бяха почтени, изпращаните от континента съдии издаваха строги, но безпристрастни присъди, с изключение на някои маловажни случаи, свързани със собствеността върху земята, и икономиката процъфтяваше. Наистина имаше американски фирми като „Грегърис“ и „Калифорния фрут“, които протестираха: „Господи, това място е истинско феодално владение! Опитахме се да купим парцел за магазин, а те казват: «Не можете да придобиете земя на Хаваите. На островите не искаме магазини като вашите».“

Истина бе също, че японците и китайците, които възнамеряваха да напуснат Хаваите, за да пътуват до континента, задължително трябваше да получат писмено разрешение и ако Форта сметнеше, че даден азиатец не е подходящ да представя островите в Америка, тъй като проявява склонност към комунистическите идеи, говори за профсъюзи и други подобни, властите не му позволяваха да замине и той не можеше да стори нищо против това. По-специално Хюлет Джандърс възразяваше срещу големия брой китайски и японски младежи, които желаеха да отидат на континента и да се изучат за лекари и адвокати, и лично се грижеше повечето от тях никога да не напуснат Хаваите, защото, както изтъкваше той: „Тук си имаме прекрасни лекари, на които можем да се доверим, а ако не попречим на азиатците да стават адвокати, само ще си създадем проблеми. Трябва да се прекрати образоването на подобни хора над социалното им равнище“.

Веднъж през 1934 година, след като Хоксуърт и неговият екип бяха извършили чудеса, за да защитят Хаваите от беснеещата депресия (на островите тя се почувства много по-слабо, отколкото където и да било другаде по света), той с огорчение научи, че група японски работници са подкрепили посещението на профсъюзен деец от Вашингтон, и отказа да се срещне с него. „Очаквах малко уважение заради онова, което направих, за да смекча удара от кризата. Всеки японец, който получава редовно заплатата си, дължи това на мен, а сега искат да разговарям с някакъв профсъюзен функционер“.

Три пъти отказа да го приеме, но един ден синдикалистът го причака на тротоара и побърза да каже:

— Господин Хейл, уважавам вашето становище, ала трябва да ви напомня, че съгласно новите закони сте длъжен да разрешавате на профсъюзните деятели да разговарят с хората ви в плантациите.

— Какво? — смаяно попита Хоксуърт. — Казвате, че…

— Казах — бавно повтори посетителят, неприятен чужденец — че законът ви задължава да осигурявате достъп на организаторите от профсъюзите до вашите работници на плантациите.

— Значи правилно съм чул — отвърна Хейл. — За бога, човече! — После потърси спасение в една фраза, която често бе чувал да повтаря Дивия Уип: — Ако видя гърмяща змия да се промъква в някоя от плантациите ми и я застрелям, ще ме смятат за герой. А вие искате от мен доброволно да отворя земите си за профсъюзните деятели. Честно казано, трябва да сте си загубили ума. — Обърна се рязко и си тръгна.

— Господин Хейл! — извика профсъюзният деец, настигна го и го дръпна за палтото.

— Не смейте да ме докосвате! — разфуча се Хейл.

— Извинявам се — разкаяно рече човекът. — Исках само да ви предупредя, че Хаваите не са по-различни от останалата Америка.

— Явно не познавате Хаваите — отвърна Хейл и продължи по пътя си.

В строгия, ефикасен маниер, по който ръководеше Форта, се забелязваха само две странности, които можеха да бъдат изтълкувани и като слабости. Когато трябваше да вземе някое особено важно решение, той се затваряше за известно време в кабинета си и започваше да мести насам-натам по полираното бюро един червеникав камък с размерите на голям юмрук. Наблюдението на тайнствените му форми укрепваше неговата интелектуална самоувереност. „Камъкът е на прапрапрабаба му от Мауи — обясняваше секретарят. — Той му е нещо като талисман“ — допълваше той, но не знаеше откъде идва неговата сила, Хейл никога не бе му го казвал. Освен това винаги когато Форта започваше нов строеж, Хейл настояваше да бъдат доведени местните кахуни, за да определят разположението на бъдещата сграда. Веднъж американски архитект го попита:

— Какво общо може да има с жреците един мъж с диплома от Йейл?

Хейл отвърна:

— Ще се изненадате, но в нашите съдилища е забранено да се вземат показания от хаваец, ако в залата присъства човек, известен като кахуна.

Архитектът попита:

— Вие едва ли вярвате в подобни глупости?

Хейл отговори уклончиво:

— Ами ако бях на мястото на съдията, положително щях да настоявам от съдебната зала да бъде отстранен всеки, известен като кахуна. Те притежават странна сила.

А що се отнася до Форта, всички спазваха едно неписано правило: той не съществуваше. Това понятие никога не се споменаваше публично. Самият Хейл никога не го изговаряше. То бе табу за пресата и радиото. Постройката, където се събираха влиятелните мъже, си оставаше такава, каквато беше и по времето на Дивия Уип — солидна, непристъпна крепост от червен камък, с проста медна табелка, на която се четеше: ХОКСУЪРТ И ХЕЙЛ, КОРАБОВЛАДЕЛЦИ И ТЪРГОВСКИ ПОСРЕДНИЦИ.

* * *

В далечната 1880 година, когато китайската амбулантна търговка Нюк Цин реши да изучи петимата си синове и да изпрати единия от тях чак в Мичиган, за да вземе диплома за адвокат, Хонолулу бе поразен от нейната упоритост и възхитен от начина, по който тя накара четирите си деца да издържат петото на континента. Но всеотдайността на японските семейства към учението, на която предстоеше да станат свидетели Хаваите, щеше да затъмни всичко, постигнато от китайците, да го направи бледо и неубедително. Например безпаричният чистач на клозети Камеджиро Сакагава бе твърдо решен всяко от петте му деца да получи — ни повече, ни по-малко — пълно образование: дванадесет години в държавното училище, четири в местния университет и три години специализация на континента. За всяка друга страна на света подобна амбиция би била лудост, но за чест и слава на Америка, и по-специално на онази част от нея, която се наричаше Хаваи, там мечтата на клозеточистача бе напълно осъществима, при положение че семейството му има куража да я преследва докрай.

Всяка сутрин петте деца на Сакагава потегляха от дома си в Какаако за училище. Чисти и спретнати, с черни коси, подстригани на права линия над очите, с безупречно бели зъби, те вървяха, нетърпеливо устремени, и измитите им до блясък лица грееха на слънцето, защото за тях училището бе най-голямото приключение на света. Уроците не им се удаваха леко — преподаваха се на чужд език, на английски. Майка им не знаеше почти нито дума от него, а баща им говореше само пиджин.

Но въпреки трудностите петимата Сакагава се представяха блестящо и дори учителите, първоначално може би враждебно настроени към японците, обикнаха тези изключителни деца. Реико чан даваше пример на братята си. През първите шест години тя неизменно бе отличничката на класа и когато се налагаше преподавателите да излязат от час, за да говорят с директора, преспокойно поверяваха учениците си на това възхитително момиченце с изящно дръпнати очи и гладка кожа. Реико чан бе призвана да бъде любимка на учителите и още от малка реши, че когато завърши университета, и тя ще стане учителка.

Момчетата бяха по-буйни и никой нормален учител не би им поверил класа си. Те бяха специалисти в по-грубите игри. Както гласеше древното правило, всички, дошли на Хаваите, се променяха и четирите момчета на Сакагава явно щяха да станат по-високи от баща си, щяха да имат по-хубави зъби, по-широки рамене и по-прави крака. Хвърляха като американци и улучваха наредените на оградата бутилки с изненадваща точност, но в познанията по английски език чувствително отстъпваха на сестра си, факт, с който те се гордееха, защото в държавните училища на Хонолулу всеки, говорещ прекалено правилно, биваше критикуван и дори измъчван от съучениците си. За да бъдеш приет, трябваше да говориш като полуидиот, а момчетата Сакагава държаха преди всичко да бъдат приети.

Успехът на тези япончета в американското училище бе толкова по-забележителен, като се има предвид, че след часовете, когато хаолските деца тичаха вкъщи да играят, петимата Сакагава се строяваха и се отправяха към шинтоисткия храм, където човекът, който в неделя биваше свещенослужител, се появяваше в черно учителско кимоно и водеше японското училище. Той беше суров възпитател, склонен да бие децата. Гордееше се с това, че не говори „развращаващия английски“, съвсем наскоро бе дошъл от Токио и тиранизираше учениците, растящи в една чужда страна.

— Как ще станете почтени японци с чувство за собствено достойнство — ругаеше ги той — след като не желаете да се научите дори да седите прилично със скръстени крака? Сакагава Горо! — И тежката тояга се стоварваше жестоко върху гърба на момчето. — Стой мирен! Няма ли да те е срам, когато се върнеш в Япония и отидеш на гости, постоянно да шаваш? — Туп, редяха се ударите, туп, туп и пак туп.

Свещенослужителят се отнасяше с презрение към всичко американско и внушаваше на възпитаниците си, че са в тази чужда страна само за няколко години, докато започне истинският им живот. Когато говореше за Япония, очите му се замъгляваха и гласът му зазвучаваше поетично:

— Земя, създадена от самите безсмъртни богове! — уверяваше ги той. — В Япония няма хулигани, както тук. В Япония децата се отнасят с уважение към родителите си. В Япония всеки човек знае мястото си и всички се прекланят пред императора. Никой не може да предскаже какви невероятни неща ще постигне Япония някой ден.

Той преподаваше от същите учебници, които се използваха в Токио, наблягаше на същите ценности и прилагаше същата сурова дисциплина. Всеки ден в продължение на три часа, докато другите деца лудуваха на слънце, малките Сакагава седяха върху болезнено подвитите си крака пред свещенослужителя и получаваха онова, което той наричаше истинско образование.

Имаше много протести срещу, както им викаха, японоезичните училища. Без всякакво съмнение свещенослужителите преподаваха антиамерикански, шинтоистки, националистически материал. Но в онези години нито едно дете, посещавало тези уроци, нямаше неприятности с полицията. Сред японците нямаше престъпност. Родителите се слушаха, учителите се уважаваха. В японските училища се втълпяваха суровата нравственост и гражданската отговорност, така характерни за общността на възрастните японци, усвоили ги на свой ред главно от подобни строги уроци в късните следобеди. Колкото и да бе странно, след години никое от децата не си спомняше много от патриотарските глупости, преподавани им от свещенослужителите, малцина пожелаваха да се върнат в Япония, но всички се научаваха да уважават установените порядки. Като че големите свободи, на които се радваха през първата половина от деня в американското училище, ги предпазваха от националистическия буламач на следобедите, така че повечето япончета, включително и потомците на Сакагава, възприемаха най-доброто от двете училища и оставаха незасегнати от най-лошото.

Всъщност през тези години те получаваха истинското си възпитание вкъщи. В своята барачка в Какаако, която би се препълнила и от тричленно семейство, майка им налагаше строгите правила на чистотата, които бе усвоила като дете. Нищо не се оставяше на пода. Нямаше неизмита чиния. С пръчиците за хранене се боравеше така, че от тях не падаше никаква храна. Дрехите се сгъваха спретнато и се прибираха, а дете, което не се къпеше от главата до петите поне веднъж на ден, се смяташе за безнадежден варварин, също като китайците. Влиянието на баща им не бе така очебийно. Той виждаше света ясно разграничен на добро и зло и никога не се колебаеше дълго, преди да реши към коя половина да отнесе дадено действие. Добро беше да почиташ страната си, да загинеш геройски, да се вслушваш в онова, което казват по-висшестоящите от теб, добро беше да имаш образование. Животът му се ръководеше от най-строги норми, според които беше лошо да крадеш, да играеш комар, да отговаряш троснато и да късаш дрехите си. Той бе привърженик на суровата дисциплина, но рядко удряше децата си, разчитайки повече на силата на своя характер. Обичаше ги, сякаш те бяха тайнствени ангели, слезли да поживеят за малко с него. Понякога се случваше в жалката им барачка да няма храна, но любов никога не липсваше.

Децата се забавляваха с глупави шеги, непонятни за родителите им. Реико чан знаеше куп смешки, които братята й посрещаха с радостни възгласи, колкото и често да ги повтаряше. „Какво казала шапката на закачалката? Аз ще вървя начело, пък ти си стой тук!“ — тази довеждаше момчетата до истеричен смях най-малко шест пъти седмично. „Какво казал килимът на пода? Не мърдай, покрит си[13]!“ „Какво казал големият пръст на крака на малкия? Не се обръщай, по петите ни върви пета!“

Момчетата играеха на по-груби игри, включително и на една, при която Горо хващаше някой от братята си за ухото и го питаше мило: „Трябва ли ти още това ухо?“. Ако момчето отговореше „не“, Горо се преструваше, че го откъсва. Ако отговорът беше „да“, го дръпваше силно и викаше: „Тогава ще ти го направя по-дълго“. Обикновено се стигаше до сбиване, което напълно отговаряше на неговите намерения.

Но по два основни въпроса децата на Сакагава не търпяха никакви шеги. На никого не бе позволено да ги нарича „джапанки“. За японците тази дума бе толкова обидна, че просто не можеше да бъде търпяна — по цяла Америка тя се използваше в заглавия и карикатури като нарицателно за подли и зли човечета с щръкнали напред зъби. Никой хаол не бе в състояние да разбере страстта, с която японците се бореха против употребата й.

Също така не разрешаваха да ги наричат и „дръпнати очи“. Възражението им бе: „Очите ни не са дръпнати! Само изглеждат така, защото нямаме гънка над клепачите“. Но тук, разбира се, те не бяха прави. Очичките на Реико чан бяха очарователно полегати, при носа разположени ниско и закачливо наклонени нагоре. Именно тя донесе вкъщи една от най-веселите им игри. Слагаше два пръста в ъгълчетата на хубавите си очи, буташе ги нагоре и казваше: „Майка ми е японка“. После ги дръпваше силно надолу и припяваше: „А баща ми е китаец“. След това преместваше показалците до средата на веждите, поставяше палците отдолу, разтваряше широко очите и викаше: „Но аз съм стопроцентова американка“.

Когато за пръв път видя този трик, Камеджиро смъмри дъщеря си и й напомни: „Най-голямата гордост в живота ти е, че си японка. Никога не се шегувай с това“. Ала същевременно той смътно съзнаваше, че с раждането на децата семейството му се бе заплело в противоречиви и взаимно изключващи се ценности: пращаше потомците си в американско училище, за да преуспеят при американския начин на живот, но ги държеше и в японското, та да бъдат подготвени за евентуалното си връщане в Япония. Децата чувстваха тази раздвоеност и един ден след американското училище Горо не отиде в японското, а направо се прибра вкъщи, където Камеджиро го посрещна с въпроса:

— Защо си тук?

— Повече няма да ходя в японското училище.

Камеджиро възпря гнева си и търпеливо попита:

— Защо?

— Не искам да бъда японец. Искам да съм американец.

Известно време Камеджиро държа ръцете си опънати до тялото, налагайки си самодисциплина, но не се стърпя дълго. Внезапно сграбчи най-големия си син, вдигна го във въздуха, пъхна го под мишница и разярен хукна с него към храма, където се поклони церемониално на свещенослужителя, все още държейки момчето, а сетне го запрати сред учениците.

— Той каза, че не искал да бъде японец! — изломоти разгневеният баща, поклони се отново и си тръгна.

Високият свещенослужител бавно се надигна и посегна към тоягата. Тихо приближи с босите си нозе до мястото на рогозката, където лежеше Горо, и започна безмилостно да млати момчето. Когато свърши, тържествено се върна на своя подиум, седна с педантично точни движения и извика с разтреперан глас:

— Сакагава Горо, кои са първите закони на живота?

— Любов към отечеството. Любов към императора. Уважение към родителите.

Японските деца се чувстваха непрекъснато теглени в противоположни посоки, дори по отношение на имената си. В американското училище наричаха момчето Горо Сакагава, в японското — Сакагава Горо. След боя то изчака удобен момент и пошушна на брат си Тадао:

— Никога няма да се върна в Япония.

— Кой говори? — остро кресна учителят.

— Аз — отвърна Горо. За него бе немислимо да излъже.

— Какво каза?

— Казах, че когато порасна, няма да се върна в Япония.

Със злокобен вид свещенослужителят грабна отново тоягата и този път го би по-дълго и по-жестоко. Накрая попита:

— Сега ще се върнеш ли в Япония?

— Не — упорито отговори Горо.

Вечерта учителят каза на Камеджиро:

— В японското училище не ни трябва такова момче. Не е достатъчно искрен.

— В понеделник той ще се върне — рече покорно Камеджиро, покланяйки се пред духовния си наставник. — Повярвайте ми, сенсей, ще се върне.

Това беше в сряда вечерта и когато покритият със синини Горо тръгна да си ляга, баща му го хвана за ръката и рече тихо:

— А, не! Тази нощ няма да спиш.

— Но утре трябва да ходя на училище — примоли се Горо.

— Не. За теб няма повече училище. От тази нощ започваш да работиш с мен.

Камеджиро накара момчето да облече топли дрехи и го взе на своите обиколки за изпразване на клозетите. Горо бе ужасен от работата на баща си, от нейната унизителност, от подигравките на бродещите по улиците закъснели пияници, от вонята. Но кривокракият дребен Камеджиро не казваше нищо. Мъкнеше със себе си своя син и вършеше, каквото имаше да върши. На разсъмване двамата нощни скитници взеха топла баня и когато другите деца тръгнаха за училище, седнаха да закусват.

В четвъртък, петък и събота през нощта младият Горо продължи да чисти клозети, докато не започна да му се гади толкова много, че го беше страх дори да върви редом с решителния си баща. Призори в неделя, когато яркото тропическо слънце се показа над Диамантената глава, Камеджиро се обърна към сина си:

— Така са принудени да работят хората, които нямат образование. Готов ли си да се извиниш на свещенослужителя?

— Да.

— И да полагаш старание… и в двете училища?

— Да.

В понеделник следобед Камеджиро заведе Горо обратно в храма и стоеше на прага, когато синът му обяви пред класа:

— Извинявам се пред цяла Япония за онова, което казах миналата сряда. Извинявам се пред вас, сенсей, за лошото си поведение. Извинявам се пред тебе, татко, задето бях такъв неблагодарен син.

— Сега готов ли си да се върнеш в Япония? — попита свещенослужителят.

— Да, сенсей.

— Сядай тогава и да продължаваме с уроците.

След тази случка между децата на Сакагава нямаше повече никакви прояви на непослушание.

Но едно нещо от възпитанието им Камеджиро не можеше да повери никому. Когато извеждаше семейството си на разходка из Какаако, той постоянно беше нащрек, от време на време стискаше лявата си китка с дясната ръка и тогава децата му разбираха.

— Този от тях ли е? — шепнеха момчетата.

— От тях е — отвръщаше с дрезгав, изпълнен със страх глас Камеджиро. По този начин потомците му се учеха да разпознават ета, тези представители на най-долната каста, промъкнали се на Хаваите. Госпожа Сакагава предупреждаваше Реико чан за най-лошата възможна съдба за едно момиче:

— В Какаако имаше девойка на име Итагаки, която, без да подозира, се омъжи за ета. Семейството й бе опозорено и бе принудено да се премести на друг остров.

Имаше си начини едно уважаващо себе си семейство да се предпази от ета и Камеджиро често повтаряше на децата си:

— Когато дойде време да се жените, ще отида при детектива и той ще ми каже, ако кандидатът или кандидатката са ета или пък са от Окинава.

На Хаваите имаше двама такива детективи и тъй като водеха досиета на всички японски семейства, нямаше много ета и окинавци, които те да не познават. Услугите им бяха скъпи, но с тяхна помощ бъдещите младоженци и младоженки можеха да избягнат срама от един несполучлив брак и затова, общо взето, всички бяха готови да плащат хонорарите им.

После, когато Реико чан наближи възрастта да бъде преместена в по-горно училище, вниманието на баща й се отклони от ета и се насочи към въпрос от по-непосредствена важност. Белите жители на Хаваите, справедливо разтревожени от ужасния английски, който се говореше в училищата, се обединиха и поискаха на всеки остров да има поне по едно, където всички деца да говорят приемлив английски. В резултат на това се появиха така наречените образцови англоезични училища. За да постъпи в тях, детето трябваше да положи устен изпит и да докаже, че не е повлияно от жаргона на простолюдието и следователно няма да го предаде на съучениците си, които след това обикновено кандидатстваха в някой от университетите на континента.

Основната концепция на образцовите английски училища беше похвална, защото в другите като че изобщо нямаше изисквания и дори учителите понякога преподаваха на жаргон. Но начинът, по който се подбираха учениците, бе между най-срамните мошеничества, разрешавани някога на островите. Плантаторите бързо дадоха да се разбере, че няма да гледат с добро око на учители, които приемат в предпочитаните училища прекалено много деца от азиатски произход. Така те автоматично се превърнаха в скъпи частни гимназии с първокласно оборудване, плащано с парите на всички данъкоплатци, но ползвано предимно от децата на хаолите. Никак не бе трудно да се наложи тази дискриминация, защото учителите, които провеждаха разговорите с бъдещите ученици, биваха окуражавани да отхвърлят всяко дете, което покажеше дори най-слаб акцент или употребеше неправилно и една-единствена дума. Така всичко се превръщаше в жалък фарс: учителите, които знаеха, че са под наблюдението на земевладелците, изпитваха японските и филипински деца, определяйки грешките им още преди да е започнало събеседването. Разбира се, биваха приемани и неколцина синове на китайски или японски лекари и адвокати, за да не е така възмутителна злоупотребата с парите на данъкоплатците, но, общо взето, образцовите англоезични училища се превърнаха в още едно средство азиатците да бъдат държани на плантациите, където, по мнението на хаолите, им бе мястото. Хоксуърт Хейл, в качеството си на член на Комитета по образованието, подкрепил създаването на тези училища, бе формулирал това по следния начин:

— Не бива да даваме на земеделските работници образование, надвишаващо тяхното равнище.

Образцовото англоезично училище в Хонолулу се казваше „Джеферсън“, превъзходно учебно заведение с чудесни игрища, лаборатории и преподаватели. Бащите като Камеджиро Сакагава проследиха с истинско безпокойство резултатите от първите приемни изпити. Не бяха приети почти никакви япончета и Камеджиро рече:

— Виждате ли? Вие, мързеливи деца, дето не искате да учите! Никой от приятелите ви не влезе в хубавото училище. Но вие ще влезете, защото отсега нататък ще учите двойно повече, отколкото досега.

Той изработи една простичка програма, съгласно която петте му деца всяка неделя посещаваха две различни християнски черкви, за да слушат добрия английски на проповедниците. Камеджиро и челядта му можеха да бъдат видени на всяка безплатна сказка. Той не разбираше онова, което се говореше, но след като прибереше малките ученици вкъщи, ги слагаше да седнат в кръг и ги караше да повтарят казаното отново и отново, с интонацията на оратора. Не след дълго Реико чан и Горо владееха английския до съвършенство.

Децата на Сакагава вече бяха стигнали до връхната точка на образователното си раздвоение. В американското училище им втълпяваха, че всички хора са създадени равни, но баща им продължаваше да им показва кой е ета и кой е окинавец. В японското училище им преподаваха на официалния японски и ги биеха, когато правеха грешки, ала нощем те се упражняваха взаимно да говорят правилен английски. Родителите им разбираха слабо този език, но настояваха децата да разговарят помежду си на него. Това бе побъркан, противоречив свят, ала те си имаха едно спасително убежище: съберяха ли се с други деца като тях самите, говореха само на неподвластния на никакви правила волен пиджин, чиито срички се сливаха в ухото като разбиващи се в брега вълни.

Когато Реико чан стана дългокрако дванадесетгодишно девойче с блестящи очи, тя бе готова да се яви на своя най-важен от всичко устен изпит, за да бъде допусната между привилегированите в „Джеферсън“. Родителите й я измиха необикновено грижливо, облякоха я в бяла престилка с волани и лъснаха обувките й. Камеджиро искаше да отиде с нея, тя го помоли да не го прави, но като стигна в училището, разбра, че изискванията са той да я придружава. Върна се тичешком да го вземе и щом видя как се е загряла от бързането, майка й я изкъпа още веднъж. Сетне, хванала неспокойната ръка на баща си, тя отново се отправи към училището, където една учителка пое свидетелството й от първоначалното училище и зачете наум: „Реико Сакагава. Минава с 6. Поведение 6. Познаване на американските обичаи 6. Английски език 6“. Учителката се усмихна одобрително и предаде свидетелството на останалите две членки на комисията, но едната от тях държеше до лакътя си друго свидетелство за момичето Сакагава и в него бе казано ясно: „Баща — чистач на клозети“.

— Как прекарваш времето си това лято? — попита първата учителка.

Реико чан отговори със сладък, ясен глас, внимавайки за всяка сричка:

— Помагам на мама в прането. В неделя ходя на църква. И когато излизаме на излет, помагам на братята си да се облекат.

Трите учителки бяха впечатлени от прецизния говор на момиченцето. Очевидно мястото му бе в най-доброто училище, което общината можеше да предложи, и първата вече се готвеше да отбележи в официалния протокол „Издържала“, когато третата й пошушна:

— Видя ли това? Баща й?

Изобличителният документ мина от ръка в ръка и учителките кимнаха. „Скъсана“, написа първата. После се усмихна любезно на Реико чан и обясни:

— Няма да те приемем в „Джеферсън“, мила. Намираме, че говориш малко бавно… сякаш си го наизустила.

Не последва никакво възражение. Камеджиро и блестящата му дъщеря бяха изведени навън и под лятното слънце бащата попита на японски:

— Влезе ли?

— Не — отвърна тя, полагайки отчаяни усилия да не се разплаче.

— Защо? — с тиха болка изрече бащата.

— Казаха, че говоря много бавно — обясни му тя.

Камеджиро се разплака, не и Реико чан. Той гледаше хубавото училище, красивия парк и си даваше сметка от какво голямо предимство се бе лишило семейството му.

— Защо, защо? — отчаяно повтаряше той. — Вкъщи приказваш като картечница! Защо днес говори бавно?

— Защото исках много да внимавам.

Камеджиро имаше чувството, че дъщеря му е изневерила на семейството чрез някаква съзнателна грешка, и го обхвана гняв. Вдигна ръка да я накаже, но видя готовите да бликнат от очите й сълзи и вместо да я набие, каквито бяха намеренията му, се отпусна на едно коляно и я прегърна.

— Не се тревожи — рече той. — Горо ще влезе. Може би така е дори по-добре, защото той е момче. — После хвана нежно дъщеря си за ръка и каза: — Трябва да побързаме.

Събитието, за което се бе разбързал, показваше колко силно е объркан, понеже след като бе опитал да помогне с всичките си молитви Реико чан да влезе в „Джеферсън“ и да стане още повече американка, сега я караше да тича към къщи и бързо да облече кимоното, за да демонстрира заедно с братята си своята вечна принадлежност към Япония. Бе рожденият ден на императора и неговите поданици се събираха в японското училище. С влизането на всяко семейство родителите се покланяха пред портрета на августейшата особа почти до земята, после отвеждаха децата си до определеното им място на рогозката, където те сядаха с подвити крака. В единадесет се появи учителят с мъртвешки бледо лице — толкова тежка бе неговата отговорност през този ден. Един бивш офицер от армията се изправи и обясни:

— Ако днес в Япония някой учител произнесе неправилно дори една-единствена дума или само се запъне, докато чете императорския указ, от него се иска да си направи харакири. Нека изслушаме внимателно безсмъртните думи на императора за това, какъв трябва да бъде добрият японец.

Учителят започна да чете мъчително бавно. Ролята на императорския рескрипт в живота на японците бе нещо напълно непознато за западните страни. Началото бе поставено през 1890 година с обикновено съобщение за бъдещата образователна политика, но ясните формулировки за правата и задълженията на поданиците допаднаха толкова много на нацията, че рескриптите бяха обявени за безсмъртни. Децата и войниците бяха задължени да ги учат наизуст и да живеят съобразно предписанията им. Те внушаваха любов към отечеството, пълно подчинение на божествената императорска воля и покорство пред всяка власт. На хубав език в тях се развиваше една изумителна теория за живота, смиреното придържане към която превърна Япония в мощна държава.

Когато учителят свърши със своята сковаваща го от ужас задача, на челото му бяха избили огромни капки пот, но слушателите му бяха заредени с нова всеотдайност към Япония, готови да пожертват живота си по команда на императора.

Офицерът от армията стана и призова:

— Да си спомним Япония! — И всички се поклониха, отправили мислите си към далечната, красива и мила на сърцето страна.

После тълпата се изля навън, където бе приготвена арена и чакаха двама гостуващи от Япония огромни мъже, разсъблечени, само с по една превръзка около бедрата. Свещенослужителят изрече молитва, всеки от двамата застана в своя ъгъл на арената, загреба пълни шепи сол и я пръсна върху тепиха, където щяха да се борят. Камеджиро пошушна на своите момчета, които следяха събитието с огромен интерес:

— Не е зле хаолите, дето разправят, че японците били дребосъци, да видят тези мъже!

Подготовката продължи мъчително бавно цели четиридесет минути, а сетне двамата гиганти се нахвърлиха светкавично един срещу друг, пъшкаха и се бутаха, докато единият не изтласка другия зад чертата. Японците зааплодираха и избухнаха в гръмък смях, когато, разсъблечени почти до голо, да премерят сили излязоха двама от собствените им тлъстаци, работници от плантациите.

Следобед пристигнаха с черна кола служителите от консулството и съобщиха на присъстващите:

— В Азия назряват сериозни събития. Вечната заплаха от Китай отново надвисва над нас и ние не знаем какви страховити мерки ще бъде принуден да вземе нашият августейши император. Нека в този тържествен ден отново обречем живота си на страната, която обичаме. — Зловещите събития, застрашаващи отечеството, далеч не се изчерпваха само с това, но никой не бе много наясно в какво се състоят те. Все пак бе пусната подписка, за да бъде подпомогнат императорът в този труден час, и семейство Сакагава даде парите, събирани за нова рокля на Реико чан. На нея й бе разрешено да пусне монетите в сандъчето и тя го стори, тръпнеща от любов към Япония.

Сетне празнуващите се преместиха в кварталната градинка на Какаако и там, под едно баняново дърво, бе изпълнен древният ритуален японски танц с фенери. Децата вземаха важно участие в него, промушваха се с бавни стъпки навътре и навън, а пъстрите им кимона се развяваха на лекия вечерен бриз. Като гледаха как грациозно изпълнява фигурите нежната Реико чан, група възрастни жени, учили ритуалните танци в селца на хиляди километри от Хаваите, почувстваха, че очите им се изпълват със сълзи. Една старица рече:

— Питам се, дали тя знае колко е хубава? Такава безупречна кожа, а и очите й са толкова японски!

Камеджиро, който дочу тези похвални думи, се изчерви и каза:

— Ние така възпитаваме Реико чан, че като се върне в Япония, да бъде призната за добра японка.

— Тя вече е такава — одобрително рече жената.

Когато празненствата по случай рождения ден на императора приключиха, предишното объркване обзе с нова сила Камеджиро и той на един дъх предупреди синовете си:

— Този свещен ден трябва да ви напомня колко е важно семейството ни да се върне отново в Япония! — И: — Момчета, видяхте, че Реико чан пропусна възможността да влезе в „Джеферсън“. Вие не бива да я пропускате!

И къщурката на Сакагава се превърна в класна стая, в която всичките деца работеха над своя английски.

„Джеферсън“ демонстрира успехи още от първата година. С по-добрите си учители и оборудване училището обещаваше да подготвя възпитаници, които владеят английски език и с положителност ще направят отлично впечатление в университетите на континента. Някои от плантаторите започнаха да се питат дали пък образцовите англоезични училища не са прекалено добри. Хоксуърт Хейл отбеляза:

— Ами че в „Джеферсън“ се получава почти толкова солидно образование, колкото и в Пунахоу. Никое издържано от бюджета училище не бива да е толкова добро.

Но имаше и възражения от по-сериозно естество, защото в работническите среди започваха да разбират, че колкото и правилно да говорят английски, техните деца няма да бъдат допуснати в добрите училища, и някои радикално настроени профсъюзни деятели надигнаха глас:

— Ние плащаме данъците, от които се издържат тези образцови училища, за да получават в тях образованието си онези, дето нямат нужда от това. Те трябва да бъдат посещавани от нашите деца, за да се намалят разликите между прослойките в обществото.

Понякога вечер, докато слушаше как Реико чан упражнява братята си по английски, Камеджиро си мислеше: „На Хаваите всички други са по-добре от японците. Ето например проклетите Кий! Те имат големи магазини, а синовете им учат в Пунахоу. Когато китайците са дошли на островите, всичко е било по-лесно“.

Вече бе ред на Горо да опита щастието си в „Джеферсън“ и също като сестра си той се яви пред комисия от три учителки. Също като нея представи отлично свидетелство: „Минава с 6. Поведение 6. Познаване на американските обичаи 6. Английски 6. Момчето показва необикновени способности по история“. Изпитът започна и той разказа за Гражданската война на прекрасен английски.

Вече изглеждаше, че ще трябва да го приемат, и тогава една от учителките приложи способа, който бе давал добри резултати при проверката на истинските познания на не едно дете. Тя бавно вдигна къс хартия и го скъса на две.

— Какво направих с хартията? — попита.

— Съдрахте я — веднага отговори Горо.

Учителката отново скъса хартията и попита:

— А сега какво направих с нея?

— Пак я съдрахте — рече Горо.

— Съжаляваме — обяви председателката. — Тя скъса хартията. Думата е „скъсвам“. — И Горо не бе приет.

Когато баща му чу новината, попита глухо:

— Я повтори, каква беше думата?

— Аз казах „съдирам“, а трябваше да кажа „скъсвам“.

— Съдирам! — с болка извика Камеджиро. — Съдирам!

Самият той не знаеше думата, но бе разгневен, че синът му я е използвал неправилно. Започна да го пердаши по гърба и се развика:

— Колко пъти съм ти повтарял да не казваш „съдирам“? Глупаво, глупаво момче! — И продължи да налага сина си, без да разбира, че ако не беше думата „съдирам“, щеше да е някоя друга, защото в „Джеферсън“ нямаше място за децата на японец, който изпразва хорските клозети.

* * *

През 1936 година Камеджиро Сакагава бе изправен пред изключително трудно решение, защото стана ясно, че великите му планове да изучи петте си деца от детската градина до университета са неосъществими. Отруденото семейство просто не разполагаше с необходимите пари, за да продължат нататък. Налагаше се поне някои от децата да напуснат училище и да започнат работа. Разговорите за възможностите, които им оставаха, държаха семейството будно много нощи.

Вината не бе у Камеджиро. Той би успял да издържа четирите момчета в училище и същевременно да разреши на Реико чан да постъпи в университета, само че новините от Китай ставаха все по-лоши. Отново и отново ту свещенослужителят, ту чиновниците от консулството съобщаваха на японската общност, че императорът е изправен пред най-тежката криза в историята на страната.

— Този свят човек — напомняше свещенослужителят — вечер си ляга с бремето на цяла Япония върху плещите. Най-малкото, което можете да направите, е да подкрепите нашите войски в техния победоносен марш през Китай.

Армията вечно бе на прага на победата и японските кинопрегледи наистина показваха всяка седмица завладяването на някоя нова провинция, но въоръжените сили на императора като че ли не стигаха доникъде. През август същата година един служител от консулството заяви без заобикалки:

— Искам от островите да бъдат изпратени за спасяването на японската армия петдесет хиляди долара.

Семейство Сакагава даде седемдесет и същата вечер се събра на съвет.

— Реико чан не може да учи в университет — каза направо Камеджиро.

Умното момиче, председателка на девическия клуб в „Маккинли“ и отлична ученичка, седеше скромно с ръце в скута. Като добра японска дъщеря не пророни нито дума, но затова пък Горо възропта:

— Тя знае повече от всички нас. Трябва да постъпи в университета. После може да стане учителка и да помага и на нас.

— Момичетата се омъжват — спокойно констатира Камеджиро. — Хубавите момичета се омъжват веднага, а образованието и парите отиват на вятъра.

— Може да обещае да не се омъжва — предложи Горо.

— Образование трябва да получават момчетата — изтъкна Камеджиро — макар да не разбирам защо ти и Тадао не успяхте да влезете в „Джеферсън“. Глупави ли сте? Защо не се научихте да говорите както трябва английски? — развика се на японски той.

— Недей така, татко — умолително поде кроткото момиче — нали виждаш, че в добрите училища влизат само синовете на хора, които се харесват на плантаторите!

Камеджиро се обърна да погледне дъщеря си. Подхвърлената от нея мисъл бе изненадваща и неприятна за него.

— Вярно ли е това? — попита той.

— Разбира се, че е вярно — отвърна Реико чан. — Минору и Шигео също няма да влязат.

— Че какво му е на „Маккинли“? — троснато рече Горо, застъпвайки се за подобното на зайчарник училище, в което ходеха азиатците, португалците и бедните хаоли. То бе удобно и приятно, местният жаргон се използваше арогантно дори в клас. Бяха го завършили много от политическите лидери, но никой от бизнес магнатите на Хаваите. В „Маккинли“ като нищо биха разбили зъбите на дадено момче, задето говори добър английски, но от друга страна, то не бе лишено от възможността да получи добро образование, защото училището разполагаше с всеотдайни преподаватели, които изпитваха голямо задоволство да наблюдават развитието на надарени деца като Горо.

— Сега няма да говорим за „Маккинли“ — каза на децата си Камеджиро. — Каква работа може да си намери Реико чан, която да ни носи най-много пари?

— Нека поработи три години, после Тадао и аз ще се хванем на работа, а тя ще продължи в университета — предложи Горо.

— Не — възрази Камеджиро. — Забелязал съм, че когато момчетата прекъснат учението, никога не продължават. Отсега нататък Реико чан трябва да работи.

Тихата девойка вече едва сдържаше сълзите си и братята забелязаха как потрепват раменете й. Горо — едро, плещесто момче, по-високо от баща си — се приближи до своята сестра и сложи ръка върху нейната.

— Татко е прав — каза на английски той. — Ти ще се омъжиш. Хубаво момиче като тебе…

— Ще говорим на японски! — смъмри го Камеджиро. — Сядай. Казвайте сега — каква работа?

— Бих могла да стана машинописка — предложи Реико.

— Нищо не плащат на японските машинописки — възпротиви се Камеджиро.

— Не може ли да работи при някой лекар? — попита Тадао. Той бе слабо, жилаво момче, по-високо от Горо, но далеч не така мускулесто. — Там плащат добре.

— Трябва да завърши курсове, а ние нямаме пари — отвърна Камеджиро. Замълча за момент, едва ли не изплашен да каже открито онова, за което мислеше. После преглътна и рече: — Говорих с Ишии сан и той предложи…

— Моля те, татко! — прекъснаха го момчетата. — Не и Ишии сан! Ако слушаш него…

— Ишии сан е глупак — разсмя се Реико. — Всички го знаят.

— Нашето семейство е задължено на Ишии сан — повиши тон Камеджиро. Той често използваше тази фраза, но никога не обясняваше на децата защо са длъжници на това смешно дребно човече, чиито идеи с всяка изминала година ставаха все по-странни. — Ишии сан твърди, че най-лесният начин една японка да направи пари е… — Той направи драматична пауза.

— Да краде! — пошегува се на английски Горо. Бащата разбра, че синът му е казал нещо непочтително, но не и точно какво, затова не му обърна внимание.

— Ишии сан ще ми заеме парите — с нервно вълнение заобяснява Камеджиро — и аз ще отворя малка бръснарница на Хоутел стрийт, където са моряците. И всичките столове ще се обслужват от момичета бръснарки.

Бавно, сякаш обхванати от непонятен ужас, четирите момчета се обърнаха да погледнат хубавата си сестра. Тя седеше отстрани и наблюдаваше как майка й чисти ориз. Макар да продължаваше да мълчи, видимо побледня, защото разбра, че в най-близкото бъдеще не я очаква нито университет, нито работа като медицинска сестра или машинописка. Щеше да бъде бръснарка. Тя знаеше, че на Хоутел стрийт вече има една бръснарница, обслужвана от жени, че мъжете се тълпят в нея, че собственикът, който и да бе той, печели много пари и момичетата получават бакшиши. „Но кои са тези момичета? — мислеше си Реико. — Те едва ли са завършили и основно училище.“

— Затова попитах Сакаи сан дали ще разреши на дъщеря си Чизуко да работи за мен — уведоми ги озареният от надежда Камеджиро — и той се съгласи, при положение че я следя отблизо и не й позволявам да се сприятелява с непознати. С нас ще работи и Румико Хасегава, така че ще разполагаме с три стола, аз ще премитам и ще лъскам обувки и би трябвало да печелим доста добре.

Неочаквано Горо отпусна ръце на масата и се разплака. Когато баща му го попита какво има, шестнадесетгодишното момче промърмори:

— Реико чан е най-добрата от всички ни.

— Тогава ще е готова да помогне братята й да получат образование — тихо рече Камеджиро.

Майката, която приготвяше храната, се обади от своя ъгъл:

— Всяко японско момиче е длъжно да помага на семейството си. Когато бях млада и аз помагах на моето и така станах по-добра съпруга. Ако Реико чан работи упорито и сама печели, после ще може да оценява парите, които нейният съпруг ще й дава за децата. Това е неин дълг.

— Но бръснарка! — извика през плач Горо.

— Като бръснарка ще печели повече пари — отвърна майка му.

Горо се хвърли към сестра си и я прегърна.

— Когато стана адвокат и спечеля един милион долара — каза на бърз английски той — всичките ще бъдат твои.

Сълзите се стичаха по лицето му. След него се разплака и Тадао, който се учеше изключително добре, но не чак толкова, колкото сестра му на същата възраст. Захлипаха и двете по-малки момчета, те също знаеха за силното желание на Реико да стане учителка. Това дойде много на Камеджиро. Вземането на подобно решение бе жестоко изпитание за него и сега той също почувства как по страните му рукват сълзи.

Само госпожа Сакагава не плачеше.

— Това е неин дълг — увери тя разкисналите се мъже от семейството, но видя насълзените очи на хубавата си дъщеря и бе принудена да признае, че дългът понякога е непоносимо тежко бреме. Притисна своето дете до гърдите си и зарида.

Бръснарският салон на Камеджиро Сакагава имаше огромен успех. Той бе открит тъкмо когато американските военни бази на Хаваите започваха да се разрастват, така че матросите от Пърл Харбър и пехотинците от Скоуфийлд Баракс се трупаха на Хоутел стрийт да си правят татуировки при местни художници и да се бръснат в салоните с дамски персонал. Но главната причина за благополучието на Камеджиро бе кристалната красота на трите японки, обслужващи столовете. Те бяха мургави, тъмнокоси млади дами с нежни очи и изглеждаха особено привлекателни в снежнобелите престилки, грижата за чистотата на които за тях бе удоволствие. Мъжете често се отбиваха да се подстрижат още веднъж, само за да погледат момичетата, защото удоволствието бе двойно: да бъдеш обслужен от девойка, която на всичкото отгоре е и японка. Не след дълго редовните клиенти започнаха да молят хубавиците за срещи.

И тук вече се намесваше Камеджиро. Още от първите дни той бе научил своите бръснарки да бодват с ножиците клиентите, които се опитват да опипват краката им. Също така им бе показал един от най-добрите начини за справяне с настойчив ухажор: да метнеш на лицето му горещ пешкир тъкмо когато прави своето предложение. Подучваше момичетата да обезкуражават упоритите донжуани, като ги резнат лекичко с бръснача, особено по ухото, откъдето тече много кръв. Но този ход понякога даваше обратен резултат, защото момичетата се разкайваха за стореното и отрупваха с внимание наранения клиент, мажеха го със стипца и го питаха с такъв сладък глас „Боли ли?“, че мъжът ставаше още по-настъпателен.

Всяка вечер в края на работния ден вън на Хоутел стрийт имаше безделници, които чакаха девойките, но Камеджиро строяваше своите бръснарки, отвеждаше ги до дома на момичето Сакаи и гордо крещеше: „Сакаи сан! Ето ти дъщерята, здрава и невредима“. След това продължаваше до къщата на Хасегава и викаше: „Ето ви я Румико, здрава и невредима“. А на прага на собствения си дом неизменно съобщаваше на жена си: „Ето го нашето момиче благополучно пак вкъщи“. Японската общност се възхищаваше от успехите на Камеджиро и всички бяха единодушни, че неговата Реико чан е прекрасна бръснарка.

Тогава, през 1938-а, последната година на Горо в гимназията „Маккинли“, в семейство Сакагава избухна същинска бомба, случи се толкова неочаквано събитие, че всички притаиха дъх. Един следобед в края на юли в къщата им в Какаако дойдоха трима мъже в сини костюми и попитаха:

— Госпожо Сакагава, къде е Тадао?

Йорико говореше малко английски, така че отвърна:

— Тадао, той не тук.

— Кога ще се прибере? — попита един от мъжете с колосаните бели яки.

— Аз не знае.

— Довечера?

— Хонтони, хонтони! — закима тя. — Сигурно.

— Кажете му да чака тук — казаха мъжете.

Да се бяха усмихнали, както си му е редът, щяха да спестят на семейството неимоверно много тревоги, но не го сториха, защото прегърбената от работа и леко сбръчкана госпожа Сакагава ги изплаши и те я гледаха със същия ужас, с какъвто ги наблюдаваше и тя.

По време на семейния съвет същата вечер госпожа Сакагава бе в центъра на вниманието. Тя повтори четири пъти своите реплики от зловещата следобедна среща и всички се нахвърлиха върху седемнадесетгодишния Тадао да каже какво престъпление е извършил, защото решиха, че мъжете са били детективи. Никакви други хаоли със сини костюми и бели яки не посещаваха домовете на японците. Постепенно незаподозрените в нищо започнаха да се обединяват срещу първия от синовете в семейство Сакагава, дръзнал да създава неприятности. Страшната, смразяваща кръвта праволинейност на японското семейство влезе в действие и Реико чан извика:

— Тадао, какво си направил? Аз по цял ден работя и виждам негодниците на Хоутел стрийт. Нима и моят брат е като тях?

— Тадао — кресна и Камеджиро, удряйки по масата — какво лошо нещо си сторил?

Тихото високо момче не можеше да отговори, така че се развика и неговият по-як брат:

— Ти и твоята проклета глупост! Ами ако полицията те арестува? Ще трябва да се простиш с отборите в „Маккинли“. А пък мен ще ме е срам да изляза на игрището. Кажи! Какво си забъркал?

Невинното и смутено момче се разтрепери пред гнева на своето семейство. Доколкото знаеше, не бе направило нищо лошо, но все пак мъжете бяха идвали. Камеджиро, който бе работил безкрайно упорито, за да бъдат децата му почтени японци, та Хирошима да се гордее с тях, реши, че усилията му са отишли напразно, и застена в шепите си.

— Никой не може да възпита децата си както трябва — изруга той с трепереща от срам и мъка брадичка.

На вратата се почука и в ужаса на последната минута членовете на семейство Сакагава се спогледаха.

— Ти стой тук — прошепна на сина си Камеджиро, избутвайки го на такова място, че мъжете лесно да го хванат. В неговото семейство нямаше да има бягство. Сетне прехапа устни, за да скрие унижението си, и отвори вратата.

— Господин Сакагава? — попита първият. — Аз съм Хюлет Джандърс, това е Джон Уипъл Хоксуърт, а този господин в черния костюм — непринудено се усмихна той — е Хоксуърт Хейл. Добър вечер. — Тримата водещи бизнесмени на Хаваите влязоха в стаичката, за момент застанаха объркани, а после се разсмяха, защото Реико извика на английски:

— Момчета, намерете им някакви столове.

— Няма да е зле — прихна големият Хюлет Джандърс. — Много ви е хубава къщата, господин Сакагава. Вече не се виждат често такива красиви цветя. Сигурно имате разсадник.

Горо бързо преведе и Камеджиро се поклони.

— Кажи им, че обичам цветята — рече той. Горо преведе думите му и се извини:

— Татко се срамува от своя английски.

— Но ти определено се справяш добре с езика — отвърна Хюлет. — Ти си Горо, предполагам?

— Да, господине.

Тримата мъже го загледаха одобрително и накрая Хюлет подхвърли шеговито:

— Значи ти си младежът, който ни бърка работата.

Горо се изчерви, а Реико чан ги прекъсна:

— Ние мислехме, че търсите Тадао. Ето, това е Тадао.

— Знаем, госпожице Сакагава. Но този тук е младият калпазанин, който ни създава неприятности.

За миг се възцари напрежение. Никой не знаеше какво да мисли, нито каква посока ще вземе тази странна среща в следващия момент. Мълчанието наруши Хоксуърт Хейл, най-възрастният и най-въздържаният от посетителите, и както винаги се опита да говори по същество.

— Ние сме неофициален комитет от бивши ученици на Пунахоу. До гуша ни е дошло да гледаме как първокласни спортисти като този Горо прегазват отбора ни. Младежо, ти имаш фантастично бъдеще. Баскетбол, бейзбол и преди всичко футбол. Ако някога ти потрябва помощ, ела да говориш с мен.

— Значи, не сте дошли да арестувате някого от нас? — попита Реико чан.

— Мили боже, не! — отвърна Хейл. — Такова впечатление ли сме създали този следобед?

— Майка ми не разбира… — поде Реико, но облекчението, което изпита, бе така голямо, че не успя да продължи. Сложи ръка на устните си, за да им попречи да треперят, сетне прегърна Тадао.

— Не, за бога! — продължи Хейл. — Тъкмо напротив, госпожице Сакагава. Всъщност ние сме така възхитени от вашето семейство, че дойдохме тази вечер да предложим на брат ви Тадао пълна стипендия за Пунахоу, защото имаме нужда от халфбек[14], който да тича като него.

Никой не пророни дума. Възрастните Сакагава, които не разбираха какво става, гледаха Горо в очакване да им преведе, но още преди той да е започнал, големият Хюлет Джандърс стовари ръка на рамото му и рече:

— Искахме и тебе, Горо, ала решихме, че след като си вече в последния клас, вероятно ще е най-добре да си завършиш в „Маккинли“. Освен това в училището имаме доста добри таклери[15]. Но трябва да ни обещаеш нещо. Че на мача с Пунахоу няма да отнемаш топката от брат си.

— Щом като ще е от „Пунахоу“, ще го разкъсам на парчета — разсмя се Горо.

— Вече две години ни правиш на нищо — призна Джандърс и приятелски ръгна момчето.

Най-после се обади и Тадао:

— Как ще си плащам разноските в Пунахоу? — попита той. — Онези извън таксата за обучението?

— Там ще учиш две години — заобяснява Хейл. — Няма да харчиш абсолютно нищо за такси и учебници. Веднага можеш да получиш работа в „Хоксуърт и Хейл“ — ще се грижиш за формулярите. И, съвсем неофициално, бихме искали да ти дадем сто долара: двайсет сега, останалите — по-късно, за дрехи и други такива.

Джон Уипъл Хоксуърт, мъж с остър поглед и бърз ум, добави:

— Кажи на баща си, че правим това не само защото си многообещаващ като футболист, а и защото знаем, че си добро момче. Ако не беше такъв, нямаше да те допуснем в Пунахоу.

Хоксуърт Хейл се намеси:

— Няма да ти бъде много леко, синко. В Пунахоу няма японци. Ще бъдеш единственият и ще се чувстваш самотен.

Реико чан отговори вместо брат си:

— Това е най-доброто училище на островите. Ще си струва да изтърпи всичко, за да учи там.

— И ние смятаме така — рече Хейл и тримата мъже стиснаха ръката на Тадао, новия ученик в Пунахоу.

Когато те си отидоха, Камеджиро избухна:

— Какво става? — изрева той на Горо.

— Тадао е приет в Пунахоу — отвърна момчето.

— В Пунахоу! — В дома на Сакагава това име се споменаваше рядко. То бе училище, което японците не възприемаха като нещо реално, рай само за хаоли, забранена територия. Логично бе едно японско момче да се стреми към „Джеферсън“, през последните години някои дори успяваха да влязат, но Пунахоу! Камеджиро седна, съвсем объркан. — Кой е подавал документи за Пунахоу? — смотолеви той.

— Никой. Училището го кани, защото има добри бележки и може да играе футбол.

— А как ще плаща?

— Те вече му платиха — обясни Горо, посочвайки парите на Тадао.

И именно в онзи момент, докато Камеджиро внимателно разглеждаше двадесетте долара, семейство Сакагава като цяло за пръв път честно и открито си даде сметка, че момчетата вероятно няма да се върнат в Япония. Защото си представиха как Тадао посещава Пунахоу, едно от най-известните училища в Америка, общува с най-изисканите хора на островите, завършва и после продължава в колежа и университета. Той щеше да стане лекар или адвокат и да прекара живота си тук, в Америка. В този миг на просветление те отправиха очи към него и го видяха като завинаги изгубен за Япония. Такава бе силата на образованието.

Тримата бивши възпитаници на елитното училище, които ги посетиха онази вечер, бяха предупредили Тадао, че животът му ще бъде труден, но не бяха определили правилно източника на неговите неприятности. Те не идваха от Пунахоу, където подвизите му във футбола предизвикваха респект, а от Какаако, чиито потънали в дългове жители отдавна се отнасяха с подозрение към момчето заради добрия му английски. Сега то бе открито заклеймено като хаолски подлизурко и през септември, когато се връщаше от футболните тренировки, три пъти го издебваха банди от квартала и му хвърляха солиден бой. „Ще те научим ние как ще се правиш на по-добър от нас!“ — предупреждаваха го те. А след трите тъчдауна[16] срещу отбор, състоящ се предимно от японци и други, говорещи местния диалект, го биха безмилостно, крещейки: „Проклет предател! За какъв се мислиш, та играеш за «Пунахоу»?“

Тадао нито веднъж не помоли Горо за помощ. Наказанието на Какаако бе нещо, с което трябваше да се примири. Научи се да крие с ръце лицето си, за да не му счупят зъбите, и бързо усвои изкуството да използва стъпалата и коленете си като поразяващи оръжия. Към средата на октомври нападенията бяха прекратени главно защото отборът на „Маккинли“ имаше добра година и Горо бе една от най-ярките му звезди.

Тази история с футбола в Хонолулу бе от най-безумните в района на Пасифика. Китайците, японците и филипинците бяха луди по игрите, а пък хаолите като Джандърс, Хоксуърт и Хейл не можеха да забравят славните си дни в Пунахоу, така че островите като цяло бяха пристрастени към спорта и най-сигурният начин да се продава един вестник бе да се разгарят страстите във връзка с футбола или баскетбола. Като нямаше колежи и съответните първенства, върху които да съсредоточи вниманието си, цялото общество се нахвърляше на гимназиите. Радиокоментатори съобщаваха задъхано, че Акаяму Каланианаоле има разтегнато сухожилие на дясното стъпало и в събота няма да е в състояние да играе в „Хюлет Хол“. Вестниците поместваха огромни снимки на свирепо озъбени петнадесетгодишни хлапаци под заглавия от рода на: „Тигърът Чун, готов да разкъса «Пунахоу»“. Юноши, които би трябвало да мислят за себе си като за голобради младоци, срещащи трудности с квадратния корен от десетична дроб, насила биваха карани да се смятат за малки копия на играчите от „Ред Грейндж“ — целият шум, който на континента се вдигаше около зрелите професионални спортисти, на Хаваите бе насочен към гимназистчета с жълто около устата. Вследствие на това година след година избухваха срамни скандали, защото възрастни комарджии подкупваха момчетата да провалят игри. Сетне големите заглавия крещяха, че училищата не калявали достатъчно характерите, и от време на време някое объркано момче наистина биваше хвърляно в затвора за „опорочаване на спортния ни свят“, докато възрастните комарджии, които го бяха хванали в капана си, оставаха ненаказани.

За нула време тази огромна хавайска щуротия разцъфтя дори по-пищно и от есента на 1938 година, последната, през която Горо Сакагава играеше за „Маккинли“, и първата на брат му Тадао в „Пунахоу“. Като наближи традиционната среща между двете училища в Деня на благодарността, всички местни вестници започнаха да поместват пикантни истории за братята Сакагава. „Мейл“ се сдоби с хубава снимка на баща им Камеджиро, застанал пред своя бръснарски салон с емблемата на „Пунахоу“ в едната ръка и флагчето на „Маккинли“ в другата. „Неутрален!“ — гласеше текстът под нея. Това бе първата снимка на японец, появила се в хонолулски вестник извън спортните страници, ако не се броят тези на престъпниците и на някой служител от консулството.

В деня на мача имаше две фотографии на по половин страница, едната на Горо, с вид на побеснял булдог, който се готви да разкъса катерица, и друга на Тадао, протегнал ръка да отбие атаката на въображаем противник. „Брат против брата“ — крещеше петсантиметровото заглавие. Мачът бе страхотен и ако не беше изключителната игра на Горо през последните петнадесет секунди, трите мълниеносни тъчдауна на Тадао биха довели „Пунахоу“ до победата. Вечерта, докато вървеше към къщи през Какаако, объркан от рева на огромната тълпа, която го бе аплодирала като звезда на отбора „Пунахоу“, той понесе най-жестокия побой от хулиганите. Когато го оставиха, те предупредиха: „Никога повече да не си посмял да играеш така срещу «Маккинли»!“

Довлече се до вкъщи с кървящо от три порезни рани лице и търпението на Горо се изчерпи.

— Знаеш ли кои бяха? — попита той.

— Да.

— Да вървим!

Взеха със себе си шестнадесетгодишния Минору и петнадесетгодишния Шигео. Горо даде на всекиго бейзболна бухалка или прът от ограда и те обикаляха Какаако, докато не се натъкнаха на седмина от бандата.

— Никаква милост — прошепна Горо и четиримата братя връхлетяха с ужасяваща вещина. На другия ден вестниците нарекоха мача „Триумф на братята Сакагава“ и когато видя заглавията, Горо каза на Тадао:

— И снощи не се справихме зле.

Докато братята Сакагава драпаха по описания начин нагоре по стълбата на живота, момчетата от хавайски произход живееха при съвсем различни условия. Когато старият Ейбрахам Хюлет от остров Мауи се ожени повторно за хубава хавайска девойка, той откри, че семейството й притежава около половината от онова, което щеше да се превърне в зона на хотелите в Уайкики. След време всеки акър от земите на Хюлет бе оценен на повече от един милион долара и поради далновидната мисионерска щедрост на стария Ейбрахам всичките му доходи се влагаха в Хюлет Хол, където момчетата и момичетата с хавайска кръв имаха право на безплатно образование. Под ръководството на директорски съвет, обикновено състоящ се изключително от Хейловци, Хюлетовци и Уипъловци, прочутото хавайско училище се превърна в представителна институция. То притежаваше блестящ оркестър, един от най-добрите хорове на островите, грижовни учители и приветливи спални помещения. Всичко беше безплатно и ако някой външен човек, случайно спрял поглед на училището, стигнеше до извода: „Хюлет Хол е спасение за хавайската раса“, това можеше да му бъде простено.

В действителност фактите говореха едва ли не обратното. Външно Хюлет Хол бе почти самото съвършенство, но в духовно отношение училището бе ограничено от представите на големите семейства, които доминираха в неговия съвет. Те изпращаха своите синове в Пунахоу и Йейл. Нито за момент не се бяха замисляли сериозно, че хавайските момчета притежават същите способности както хаолските и следователно съвсем съзнателно стягаха Хюлет Хол в калъпа на занаятчийското училище. Преизпълнените от любов директори философстваха: „Хавайците са приятна, спокойна раса. Те обичат да пеят и да играят на разни игри. От тях стават превъзходни механици и шофьори. Момичетата им са отлични учителки. Нека ги окуражаваме да вършат тези неща още по-добре“. И хавайците биваха окуражавани от своите приятели.

Едно време, когато някое талантливо китайско момче попаднеше под крилото на абсурдния Улиасутай Каракорам Блейк, на него всеки ден му се втълпяваше: „Ти си най-прекрасното човешко същество, което съм познавал. Няма нещо, за което да не ти достигат способности“. И тези момчета ставаха лекари, политически лидери и банкери. Когато надарените японски момчета като Горо Сакагава се напъхваха в гимназията „Маккинли“, известна в града като „училището Микадо“, те неизбежно намираха там някоя ентусиазирана учителка, доведена от Канзас или Минесота, която им казваше: „Ти имаш ум, с който можеш да постигнеш всичко. Можеш да пишеш чудесни книги или да станеш велик изследовател в областта на медицината. Ти можеш всичко“. Затова китайските и японските момчета с нокти и зъби си пробиваха път до върховете на някоя професия. Но хавайците не получаваха подобни стимули. Всичко им се даваше безплатно и те биваха поощрявани да стават надеждни механици. А няма такова общество, което да се ръководи от надеждни механици и лоялни учителки.

Когато през далечната 1907 година доктор Хюлет Уипъл бе избран за член на директорския съвет на Хюлет Хол, той мъжествено се бе борил да съживи учебната програма и да намери енергични учители като стария Каракорам Блейк, но бе спрян от Хейловци и Хюлетовци: „Не бива да образоваме тези мили хавайски деца над техните способности“. Подир тригодишни безплодни усилия доктор Уипъл се оттегли и вечерта, след като подаде оставка, каза на жена си:

— С любов и пари ние осъждаме тези хора на вечна посредственост. Хюлет Хол е най-лошото нещо, което се е случвало на хавайците, след морбилите и идването на белите.

И тъй, докато китайци и японци се учеха да управляват обществото, хавайците бяха лишени от тази възможност.

* * *

През есента на 1941 година Хонолулу се убеди, че ако не друго, Пунахоу поне може да подготвя образовани млади хора, способни да пишат исторически студии с високи литературни достойнства. Доказателството се появи късно един петъчен следобед, след часовете, под формата на циклостилен памфлет. До вечерта цялата хаолска общност бе научила за него и диапазонът на реакциите бе твърде широк. Кикотеха се дори някои от азиатците, по навик безразлични към литературните постижения.

Никой не реагира по-бурно от Хоксуърт Хейл, един уравновесен човек: още на четвъртия ред от това съчинение той побесня. Чувстваше, напълно основателно, че е избухнал скандал, налагащ незабавни мерки — извод, в съответствие с който директорите на Пунахоу бяха започнали да действат още преди час. По-късно, докато премисляше случилото се, Хоксуърт си даде сметка, че е трябвало да предугади тези неприятности, защото си припомни твърде загадъчното поведение на сина си Бромли в последно време.

С помощта на майстор дърводелец, комуто плащаше от собствените си джобни пари, младият Бром бе построил в задния двор чудато съоръжение и когато го питаха какво е това, все повтаряше: „Кошарка за възрастни“. То стоеше без никаква връзка с всичко останало, половин стая без покрив и само с две дървени стени с изрязани в тях четири малки отвора, зад които бяха сковани тесни ниши. Странната постройка имаше дървен под, дълъг метър и петдесет и пет и широк метър и петдесет и три, а стените се крепяха на летви два на четири сантиметра. Хоксуърт забеляза, че по този проект работят доста от приятелите на сина му. Един ден например ниско подстриганият Уипъл Джандърс с новата „Лайка“, купена от семейството му по време на последното пътуване до Германия, бе викнал:

— Хей, господин Хейл, бихте ли ни помогнали за малко?

— С какво мога да ви бъда полезен, Уип?

— Искам да изпробвате тази измишльотина.

— Само ако ми кажеш какво представлява.

— Бром го нарича „кошарка за възрастни“ — отвърна Уипъл. — Някаква негова смахната идея.

— И как да я изпробвам? — попита Хоксуърт.

— Ще ми се да видя дали възрастен човек може да се побере в някоя от малките ниши.

— Там вътре ли имаш предвид?

— Да. Здраво са заковани.

— Искаш да се напъхам вътре?

— Ами да. Използвайте стълбата.

Хоксуърт бе вечно неподготвен за отегчения маниер, по който съвременните деца раздаваха команди на родителите си, и с известни опасения се покатери в чудатия сандък, протегна крака, доколкото бе възможно, и се засмя любезно на младия Уипъл Джандърс.

— Липсва ми само герданът от стрели — рече той.

— И така сте на фокус, сър — отвърна Уип и изщрака няколко снимки с лайката. — Много благодаря, господин Хейл.

Докато четеше възпламеняващия текст, Хоксуърт си спомни тези сцени и трябваше да си признае, че бе пропуснал да забележи предупреждението в тях. Каквото и да ставаше сега, бе отчасти и по негова вина. „Но как да предугади човек какво може да хрумне на децата?“ — изстена той. Творбата започваше така:

СЕКС НА БОРДА НА БРИГАНТИНАТА

или

Не е възможно през цялото време

да са страдали от морска болест

или

За разврата под платната

Умозрително есе за мисионерите

от Бромли Уипъл Хейл

Сред многобройните ми и верни другари в Пунахоу е всепризнато, не, не отстъпвам на никого по своето уважение към мисионерското племе, от което водим потеклото си както аз, така и мнозина от най-близките ми приятели. Пазя като най-скъпи на сърцето си притежания записките, предавани в моето семейство от баща на син, тези безценни свидетелства за изпитанията, през които, водени от своята жажда за спасение на душите чрез добри дела, са минали предците ми, докато заобиколят нос Хорн. Още по-високо ценя кръвта на тези храбри души, която тече в моите вени и прави от мен младежа, който съм днес. Ето защо, когато говоря за някои изследвания от научно естество, които съм извършил благодарение на факта, че съм ученик в уважавано училище, само по себе си носещо донякъде мисионерски дух и разпространяващо само най-чисти знания, аз говоря като един Хейл, един Уипъл, един Бромли и един Хюлет. Всъщност с цялата си скромност — качество, забелязано от приятелите ми — ще си позволя да попитам: кой от моето поколение, шестото, има по-голямо право от мен да се произнася по мисионерските въпроси? И със същата скромност ще трябва да отговоря: никой.

Откърмен с мисионерската митология, аз винаги съм бил дълбоко впечатляван от няколко аспекта на дългото пътуване от Бостън до Хаваите, предприето от моите предци. Имало е ужасна морска болест, от която почти всички са страдали непрекъснато. Имало е затягащо стомаха заболяване на жлъчката, от което очите са пожълтявали и вървежът е ставал по-бавен, също както при запека в нашия по-малко склонен към евфемизми век. Имало е претъпкани каюти, делени от осем души, докато най-обикновеното приличие е изисквало обитателите да са само двама. Имало е неудобства, породени от липсата на чисто бельо — все същите вонящи дрехи, използвани седмица след седмица — и е тегнела неудържимата скука на живота в непривична обстановка.

Никой мисионерски потомък не е страдал повече от мен при съпреживяването на тези изпитания. Всъщност в последно време стигнах дори дотам, че възпроизведох действителните условия, при които моите предци са се борили с морето, и в продължение на няколко нощи се опитах да живея така, както трябва да са живели те, стараейки се по този начин да докарам себе си до техните реакции. На първите снимки, приложени към това есе, ще видите как реагирах аз на трудностите, понасяни от моите деди.

Хоксуърт Хейл плахо обърна страницата и установи, че лайката на Уипъл Джандърс бе използвана много сполучливо. От нишата с предполагаемата койка надничаше Бромли Хейл със сгърчено в тясното пространство тяло и…

— Боже Господи! — изпъшка Хоксуърт. — Това не е ли Манди Джандърс? — Той заразглежда следващата снимка, която показваше как мъж и жена спят в тясната ниша, и нямаше никакво съмнение, че онзи, който хъркаше, бе неговият син Бромли Хейл, а до него лежеше хубавата дългокрака Аманда Джандърс, с боне с широка периферия, и в очите й се четеше отвращение.

— О, Господи, най-добре веднага да се свържа с бащата на Манди — отпаднало промърмори той, но не можеше да се откъсне от есето, точно както и всички останали в Хонолулу, имали щастието да се сдобият с едно от тристате циклостилни копия, придружавани от лъскавите снимки на Уип Джандърс.

Както ясно се вижда — продължаваше Бромли Хейл — пътуването с бригантините трябва да е било така трудно, както са го описали нашите предци. Но на мен винаги ми се е струвало, не добрите ни деди пазят странно мълчание по един важен въпрос. На бригантините е било истински ад, няма съмнение. Но животът е продължавал. О, да, продължавал е, и още как! Всъщност подпомогнат от превъзходните библиотеки в Хонолулу, аз събрах някои статистически данни за това колко бързо е продължавал животът. Да вземем например бригантината „Тетис“, на която са стигнали до тези гостоприемни брегове някои от моите предци както по бащина, така и по майчина линия. „Тетис“ е потеглила от Бостън на 1 септември 1821 година и е пристигнала в Лахайна на 26 март 1822-ра, след двеста и седем дневно пътуване в бурния океан.

Като прибавим към тези данни известни факти, изложени в „Ботаника“ 2 по начин, неоставящ възможности за успешно оспорване, всяко дете, което се е родило на единадесетте мисионерски двойки преди 27 май 1822 година, трябва да е било заченато — в свещен брак, разбира се — на сушата в Нова Англия, а всяко, бебе, родено след 21 декември 1822-ра, в същия ред на мисли, ще да е заченато на сушата в Хаваите. Но всяко дете, родило се на същите тези мисионерски семейства между 27 май и 21 декември 1822 година, не е могло да бъде заченато никъде другаде, освен на борда на подмятаната от вълните бригантина „Тетис“. Нека видим какво е станало с обитателите на една от каютите:

РОДИТЕЛИ

ДЕЦА

ДАТА НА РАЖДАНЕ

Абнър и Джеруша Хейл

син Михей

1 октомври 1822 г.

Джон и Аманда Уипъл

син Джеймс

2 юни 1822 г.

Ейбрахам и Урания Хюлет

син Абнър

13 август 1822 г.

Иманюъл и Джепта Кигли

дъщеря Люси

9 юли 1822 г.

Осланяйки се на старите документи, Бромли Хейл бе доказал, че през критичния период девет от единадесетте мисионерски двойки от борда на „Тетис“ са се сдобили с потомци. Той бе изследвал по хронологичен ред и останалите вдъхващи уважение мисионерски групи, бе установил датите на заминаването и пристигането им, бе ги сравнил с датите на ражданията и накрая бе в състояние да представи умопомрачително количество статистически материал.

— Милостиви боже — изстена Хоксуърт — ако момчето изразходваше само половината от тази находчивост за нещо важно… — Но както и останалите от Хонолулу, продължи ядосано да чете.

Нима тази смайваща плодовитост на борда на бригантините не сочи твърде определено, че в претъпканите каюти трябва да е имало едно допълнително занимание, с което се е запълвало свободното време, занимание, за което от скромност нашите прадеди не са ни разказали? Според мен случаят е тъкмо такъв.

Аз далеч не се мисля за експерт в това, на което се готвя да спра вниманието ви сега, но от висенето по билярдните зали и от споровете с по-възрастни от мен по мачовете съм с впечатлението, че се смята за доказано: за да оплоди човешкият самец една човешка самка — опазил Бог да опитва триковете си върху някаква друга — се искат средно не едно, а най-малко четири сношения. Както го разбирам аз, това е нормалната практика на човешката раса, независимо че популярните романи и сантименталните филми разчитат на щастливия случай. Следователно е видно, че за деветте забременявания, постигнати на борда на „Тетис“…

Хоксуърт се свлече на стола си.

— Това момче има болен мозък — изпъшка той. — Тук вече заприличва досущ на клиничен случай! — И беше прав: младият Бромли бе изфабрикувал всевъзможни смехотворни статистически таблици, които на места бе подкрепил с бомбастична риторика:

Мисля, че ще ми бъде разрешена привилегията да се съобразя поне с теориите, развивани напоследък от Негово Светейшество във Ватикана, които категорично доказват факта, че за човешките самки съществува период, определян от свещениците като „безопасен“. И макар че когато говоря за интимния живот на група калвинисти, аз, конгрегационалистът, с естествена неохота се позовавам на думите на един католически сановник, и макар да не ми убягва деликатността на ситуацията, все пак…

Телефонът иззвъня, първият от многото разговори, които щяха да бъдат проведени тази вечер. Беше Хюлет Джандърс и той крещеше:

— Видя ли проклетата снимка, която проклетият ти син е направил на дъщеря ми…

— Не си дери гърлото, Хюлет! Току-що получих това ужасно нещо.

— Прочете ли го вече докрай, Хоксуърт?

— Не, още съм едва на пета страница.

— Значи не си стигнал до онова място, където казва… чуй само, Хоксуърт! Той събира общото количество полови актове… Дявол да го вземе, Хоксуърт, какво чудовище си създал?

По-късно, след десетина подобни прекъсвания, Хоксуърт стигна до първия извод на сина си:

И така, като имаме предвид всичките тези факти, които аз приемам за статистически неоспорими, установяваме, че бригантината „Тетис“ със сигурност, а вероятно и всички останали мисионерски кораби, не е била място за измъчване на ангели, както са ни учили, а — използвам фразата в буквалния й смисъл — плаващ ад на похотта.

— Нищо чудно, че ми звънят — изохка Хоксуърт. Но чашата му далеч още не бе преляла, всъщност тя се бе напълнила едва малко над захарта на дъното, защото на следващите страници Бромли навлизаше в същността на своите изследвания и споделяше заключенията си:

Онова, което винаги е интригувало притежаващите склонност към научно мислене, е теснотията в каютите. Отново и отново срещаме доказателства, че четирима мъже и четири жени, повечето венчани едва седмица преди да се качат на кораба и напълно непознати помежду си, са живели заедно в нещо, за което най-подходящото название би било зайчарник. От неоспорими свидетелства става известно, че са минали месеци, през които нито съпругът, нито съпругата са сваляли дългото си бельо от червен бархет, а ние знаем, че главите на едната двойка са били на по-малко от шестдесет сантиметра от главите на останалите три двойки и само тънка платнена преграда е отделяла семействата едно от друго. При това, както добре се вижда на следващата фотография, мъж със среден ръст не е можел да се опъне в цялата си дължина…

Измъчен, Хоксуърт Хейл обърна на снимката и страховете му се оправдаха. Мъжът със среден ръст и недвусмислено свити колене беше той, хванат от младия Уип Джандърс и неговата лайка с глупаво изражение на лицето.

За щастие телефонът иззвъня, преди да бе осъзнал в пълна мяра смешното положение, в което бе изпаднал. Беше директорът на Пунахоу:

— Предполагам, че си го видял, Хоксуърт.

— Как е могло да се случи подобно нещо, Лари? — изстена Хейл.

— Човек никога не може да разбере какво имат в ума си тези дечурлига — призна директорът.

— И на тебе ли ти се вижда толкова ужасно, колкото на мен? — попита Хоксуърт.

— Нямах време да преценявам качествата му, Хоксуърт. Без съмнение ти е ясно, че това означава…

— Той ще трябва да напусне, Лари. Разбирам.

— Благодаря ти, Хоксуърт. Важното е да влезе в Йейл. Позволих си да изпратя телеграма на моя стар приятел Колинсън от „Дъ Хил“. Има вероятност да го вземат. В миналото съм правил на Колинсън доста услуги.

— Ти смяташ, че въпреки всичко ще успее да влезе в Йейл?

— В нашата характеристика няма да очерняме момчето, Хоксуърт. Можеш да бъдеш сигурен.

— Много съм ти признателен, Лари. Но кажи, това есе не говори ли за болен мозък?

Последва пауза, а после директорът каза замислено:

— Според мен на първо време трябва да оставим нещата така. С младите човек никога не знае.

— Известно ли ти е къде е Бромли?

— Не, Хоксуърт, нямам представа.

Разговорът свърши и Хейл остана да седи в сгъстяващия се здрач. Телефонът веднага се обади отново, но той не отговори. Пак някой родител щеше да вдига врява заради онова, което Бромли бе написал за предците им. „Да вървят по дяволите всичките!“ — извика истински объркан Хоксуърт и се загледа как припламват светлините на Хонолулу, това вечерно чудо, което така радваше окото му. Неговото семейство бе докарало електричеството в града, както и много други неща, но сега, понеже един Хейл бе сгазил лука, лешоядите искаха да го разкъсат. И когато звънецът на предната врата настойчиво задрънча, Хоксуърт бе склонен да го остави да си звъни: не желаеше да показва болката си пред тях. Да се заяждат със собствените си отвратителни гарджета!

Вратата се отвори и весел мъжки глас извика:

— Хей! Има ли някой тук?

Хоксуърт чу стъпки да прекосяват предната голяма стая и си помисли в паника: „Сигурно е някой нахален репортер“. Понечи да побегне, но гласът настоя:

— Ей, господин Хейл, нали сте…

— Кой сте вие? — попита сковано Хейл и неволно се обърна. Видя безочлив на вид млад човек с панталони от каша и бяло ленено сако. Той носеше под мишница три книги и изглеждаше обезоръжаващо спокоен.

— Аз съм Ред Кендърдайн, учителят по английски на Бром. — Погледна към един стол и след като Хейл не реагира, попита: — Имате ли нещо против да седна?

— Не желая да говоря за това нещо, господин Кендърдайн.

— Видяхте ли се вече с Бром?

— Не — троснато отвърна Хейл. — Къде е той?

— Хубаво. Много държах да съм първият, който ще говори с вас, господин Хейл.

— Защо?

— Не искам да направите една сериозна грешка, господин Хейл.

— Какво имате предвид?

— Най-напред, бихте ли се съгласили да приемете това, което ще ви кажа, като думи на приятел… а не на учител от Пунахоу?

— Аз дори не ви познавам — рязко каза Хейл. Никога не бе обичал даскалите. За него те бяха лицемерна пасмина.

— Но Бромли ме познава.

Хейл погледна подозрително младия човек.

— Замесен ли сте по някакъв начин…

— Господин Хейл, дошъл съм тук като приятел, не като заговорник.

— Извинете ме, Кендърдайн. Бромли говореше за вас добри неща.

— Много се радвам — хладно отвърна младият учител. — Аз пък съм дошъл да кажа добри неща за него.

— Вие май сте единственият в Хонолулу…

— Точно така. Господин Хейл, прочетохте ли есето на Бром?

— Колкото успях да преглътна.

— Ако оставим настрана вашата снимка, за която няма извинение, не намирате ли, че есето на вашия син е една великолепна ирония?

— Ирония ли! Това е чиста и неподправена мръсотия. Помия.

— Не, господин Хейл, това е първокласна доброжелателна ирония. Бих искал да притежавам таланта, който има вашият син.

— Вие искате… — изломоти Хоксуърт и зяпна недоверчиво своя посетител. — Говорите като някой от онези елементи, които в този град се опитваме да държим под контрол.

Кендърдайн изду долна устна, духна в носа си и си позволи да отговори едва след като търпеливо помълча няколко мига. После подаде на господин Хейл трите книги.

— Това е за вас, сър.

— За какво са ми? — изръмжа Хоксуърт.

— Ще ви помогнат да разберете изключително талантливия младеж, който по волята на съдбата ви се пада син — обясни му Кендърдайн.

— Не съм чувал за тях — изсумтя Хейл, а младият учител леко се ядоса и каза нещо, за което веднага съжали.

— Така си и мислех, сър. Това са три от най-великите романи на нашето време.

— О — промърмори Хейл, пропускайки да забележи сарказма. — Е, въпреки това не съм ги чувал. За какво се разказва в тях?

— Семейни истории, господин Хейл. „Изгубената дама“ е истински шедьовър. Бих искал всички на Хаваите да прочетат „Стариците“ на Гленуей Уескот. Ще разберат доста неща за Хонолулу и Пунахоу. А тази, последната, трябва да бъде прочетена от всеки, който идва от голяма фамилия с много преплитащи се клонове. „Когато свалям мантията си“ от Кейн О’Браян. Разказва се за Ирландия, но е за вас с Бромли, господин Хейл.

— Знаете ли, Кендърдайн, не ми харесвате. Не ми харесва държането ви и ми се струва, че ако истината можеше да се установи, би се оказало, че Бромли е кривнал от пътя главно под вашето зловредно влияние. Не зная доколко Пунахоу…

— Господин Хейл, и аз не ви харесвам — рече с равен тон младият учител. — Не мога да харесвам човек, който е прочел едно от най-умните и многообещаващи произведения на ученик в цялата моя практика, без дори да забележи какво е постигнал синът му. Господин Хейл, знаете ли защо на Хаваите е така отвратително скучно, защо тук е такава пустош за човешкия интелект? Защото никой не се замисля за тези острови. Не ви ли озадачава фактът, че жителите на Небраска пишат хубави романи за Небраска, а хората от Мисисипи сътворяват прекрасни неща за Мисисипи? Защо никой никога не пише за Хаваите?

— Стивънсън е писал — възрази Хейл и добави развеселено: — И Джек Лондон!

— Абсолютен боклук — презрително изсумтя Кендърдайн.

— Да не смятате да седите тук и да ми разправяте как учите нашите деца, че Джек Лондон…

— Какво е написал той за Хаваите? Абсолютен боклук, господин Хейл. Какво е писано от други за Хаваите? Абсолютен боклук, господин Хейл.

— Кой сте вие, та да съдите онези, които ви превъзхождат?

— Само констатирам фактите. А най-важният факт е този, че никой не пише за Хаваите, защото големите фамилии като вашата не поощряват своите синове и дъщери да мислят… да чувстват… особено пък да разказват. Тук ви е много добре и не желаете да се задават въпроси.

— Млади човече, достатъчно ви слушах — рязко го прекъсна Хоксуърт. — Виждам, че сте от онзи тип хора, които са твърде опасни, за да работят с деца. Ето защо като член на директорския съвет на Пунахоу…

— Ще ме уволните, така ли?

— Бих изневерил на дълга си, ако постъпя по друг начин, господин Кендърдайн.

Младият мъж се отпусна безочливо на стола и се загледа в светлините на Пърл Харбър.

— Аз пък бих изневерил на дълга си като човешко същество, което обича тези острови, господин Хейл, ако пропусна да ви кажа, че колкото до мен, и пет пари не давам какво ще правите и кога ще го правите. Наблюдавах ви как се опитвате да пречите на образованието. Наблюдавах ви как се опитвате да пречите на профсъюзите. Наблюдавах ви как се опитвате да пречите на законодателството. Нищо не можех да сторя срещу тези престъпления против обществото като цяло. Но когато се опитвате да попречите на един доказан талант, вашия собствен син, способен, ако бъде поощрен, да напише книгата, която ще хвърли светлина върху тези острови, тук вече възразявам. Не знаех нищо за необикновеното и прекрасно есе на вашия син, докато не го видях. Късно успях да си набавя екземпляр, но винаги ще го ценя. Когато Бромли стане велик човек, ще го ценя двойно повече. Разпознавам в него някои от своите изрази и се радвам, че е научил поне нещичко от мен.

— С вас е свършено, Кендърдайн! Изхвърлен сте! — Хейл крачеше назад-напред покрай големия прозорец в очакване нахалният млад човек да си тръгне, но учителят по английски запали цигара, дръпна два пъти и бавно се изправи.

— С мен е свършено, господин Хейл, но не заради онова, което ще сторите. С мен беше свършено още когато дойдох тук. Защото не желая да понасям вашите гадости и ден повече. Постъпих във флота.

— Бог да пази Америка, щом във флота приемат хора като вас.

— А когато тази война стигне до Хаваите, господин Хейл, което неминуемо ще стане, не само мен, но и вас вече няма да ви има. Заедно с всичко, което защитавате. Работниците, които мразите, ще се организират. Японците, които презирате, ще започнат да гласуват. И, кой знае, може би дори удобната ви търговийка с военните, благодарение на която управлявате островите заедно с тях, ще отиде по дяволите. С мен е свършено засега, господин Хейл. С вас е свършено завинаги.

Той се поклони мрачно, почука всяка от трите книги с показалец и намигна. Но на излизане от стаята каза тихо:

— Аз ви позволих да ме уволните, господин Хейл. Сега вие направете нещо за мен. Отново прочетете внимателно есето и ще откриете любовта към мисионерите, която храни синът ви. Само пропит от истинска любов ум може да пише с ирония. Другите прибягват до сатирата. — И си отиде.

Останал сам, Хоксуърт понечи да се обади в полицията, за да открият къде е синът му, но се отказа. После с гръм и трясък пристигна Хюлет Джандърс, едър, жизнен, преливащ от енергия и ругатни. Хоксуърт намери разговора с него твърде объркващ, защото след като бе размислил, Хюлет вече нямаше никакво желание да шиба Бромли с камшик. Беше на мнение, че есето е страшно сполучлива закачка, и заяви, че вероятно от години не се е случвало нещо, което да носи по-голяма полза на мисионерските фамилии.

— Целият град се пука от смях — боботеше той. — Според мен тази твоя снимка в нишата е направо убийствена, Хоксуърт. А какво ще кажеш за онзи пасаж, в който прави извода: „Така по аналогия можем да приемем…“ Къде е твоят екземпляр, Хоксуърт? — Съзря циклостилното копие под една възглавница на дивана, взе го и го заразлиства. — Бога ми, Хоксуърт, ако някога решиш да се кандидатираш, тази твоя снимка в нишата би ти донесла най-малко десет хиляди гласа. Единствената ти постъпка, която показва, че и ти си човешко същество. Ето, това тук търсех: „Така по аналогия можем да преценим, че на едно пространство, по-тясно от метър и осемдесет на метър и петдесет, по време на двеста и седем дневното пътуване трябва да са станали не по-малко от 197 полови акта при условия, които не са позволявали на участвалите в тях жени да свалят дългото си бархетно бельо и на мъжете да се просват в цяла дължина“. А сега идва онова, което най-много ми харесва — разсмя се жизнерадостно Джандърс. — „Ще не ще, умът не може да се отърве от натрапчивите въпроси: Какво всъщност е ставало в тези претъпкани каюти? Какви оргии са се разигравали там? От деликатност и благоприличие няма да се спирам на възможностите, защото те са прекалено мъчителни, за да бъдат обсъждани публично, но препоръчвам на всеки читател сам да ги проследи по логичен път, за да стигне до неизбежните заключения. Какво е ставало?“. — Големият Хюлет Джандърс се плесна с есето по бедрото и извика: — Да ти призная, Хоксуърт, често съм си задавал същия въпрос. Как смяташ, че са го правили, по дяволите?

— Откъде да знам? — умолително отвърна Хоксуърт.

— Да го вземат мътните, човече, нали теб са те снимали свит в една от нишите! — изрева Джандърс.

— Някой да знае къде е Бромли? — рязко попита Хейл.

— Разбира се — разсмя се Джандърс. — Но не променяй темата. Не си ли съгласен, че тази част, която ти прочетох, е много смешна? За бога, представям си как ще подскочи онази моралистка Лусинда Уипъл, когато види това! В клуба един каза, че синът ти Бромли е гений.

— Къде е той? — отново попита Хейл.

— Цяла банда са и похапват чоп суи[17] у Азия Кий. На всеки петнадесет минути някой изревава „Авторът! Авторът!“ и Бром се покланя. После всички запяват измислена от някого прощална песен „Сбогом, Пунахоу“. Предполагам, си чул, че моето момче Уип също е изхвърлено. Защото е правил снимките. Ужасно се радвам, че не са изключили и Манди. Нали и тя е позирала заедно със сина ти. — Но гръмогласният му смях показваше, че не е особено загрижен.

— Ти видя ли ги… на онова място, където ги гощават с чоп суи? — изгледа го навъсено Хоксуърт.

— Да, отбих се… Е, дявол да го вземе, реших, че това е голямата им вечер, така че им оставих една-две бутилки скоч.

— Ти си дал на тези безобразни деца…

— Това, за което дойдох да поговорим, Хоксуърт, е, че току-що се обадих в онова частно училище край Лорънсвил и те се съгласиха да приемат Уип и Бром… ако искаш да го запишеш там… Гарантират, че ще ги подготвят за Йейл. Това наистина е единственият проблем, Хоксуърт. Момчетата да влязат в Йейл.

— За кое училище говориш?

— Как му беше името? То е до самия Лорънсвил. Марк Хюлет изпрати момчето си в него, когато го изхвърлиха от Пунахоу. И те го вкараха в Йейл. — Джандърс забеляза трите романа на ниската масичка, взе единия с маниера на човек, който никога не чете книги, и попита: — Да не би да удавяш мъката си в приятно четиво?

— Познаваш ли един учител по английски в Пунахоу на име Кендърдайн?

— Да. Такъв ниско подстриган.

— Имах с него страхотна сцена. Той е в основата на тази работа, убеден съм.

— Той е размирник. От някакъв забутан уисконсински или уеслиански[18] колеж. Непрекъснато повтарям на Лари: „Вземай хора от Йейл. Може и да не са толкова умни, ала в крайна сметка ти създават по-малко неприятности“. Но Лари все ще домъкне някой гений… Да, Кендърдайн е от Уисконсин.

— Той вече не е в Пунахоу.

— Уволни ли го?

— Разбира се. Но знаеш ли, Хюлет, той каза почти същото, което и ти. Каза, че есето на Бромли щяло да ни донесе голяма полза. Щяло да накара хората да се смеят. Според него било кристално ясно, че Бромли го е писал с любов и привързаност… че не осмива мисионерите.

— Така смята и един от съдиите в клуба — спомни си Джандърс. — Но знаеш ли какво, Хоксуърт, изглежда, моят син ти е направил онази снимка в нишата за доказателство, че сексът е бил невъзможен. Е, ако смяташ, че ще се справиш, имаш съгласието ми да го напердашиш както трябва. Аз няма и да се опитвам, защото, току-виж, ме набил.

Вратата се блъсна и Хоксуърт Хейл остана сам в голямата стая с изглед към Хонолулу. Известно време наблюдава светлините, идващи и отминаващи по брега на залива, гледка, която никога не му омръзваше, оживеното движение в Пърл Харбър и звездното небе над своя град, града на неговия род, създаден от енергията на фамилията му. Прелисти шокиращото есе на сина си и отново попадна на провокативното последно изречение: „Ето защо според мен е логично да се приеме, че колкото и често дедите ни да са крачели по палубата на «Тетис», борейки се със своята съвест, накрая винаги са се завирали долу, в претъпканите каюти, и са подхващали боричкането със съпругите си“.

Хейл лениво взе трите книги, които Кендърдайн му бе оставил. Претегли на ръка ирландския роман, намери го прекалено тежък и го отмести настрани. Погледна тънката книжка на Уила Катър „Изгубената дама“, ала заглавието твърде откровено напомняше за неговата собствена съдба и никак не му се четеше за красиви дами, които някой губи, защото това май се случваше непрекъснато около него. Остана му само „Стариците“, която не бе нито много дебела, нито особено близка до средата му. Но макар когато я зачете да не го знаеше, тя бе най-опасната от трите — стрела, насочена право в сърцето на Хонолулу и неговите прекрасни матрони.

Светлините на града печално заотстъпваха пред първите лъчи на слънцето, а за своя изненада той все още четеше историята на една необикновена възрастна жена от Уисконсин. Вратата плахо се открехна и в стаята влезе с несигурна стъпка поруменелият от авторска гордост и хубавото уиски на вуйчо си Бромли Уипъл Хейл.

— Здрасти, татко.

— Здравей, Бромли.

Красивият младеж, носещ върху ведрите си черти печата на неизличимия уипъловски чар, се свлече на един стол и изпъшка:

— Ама че ден беше, татко!

Хоксуърт подхвърли неохотно:

— Ти май си си издълбал солидна ниша в местния мавзолей.

— Татко, изхвърлиха ме от училище.

— Зная. Вуйчо ти Хюлет вече прави планове ти и Уипъл да бъдете приети в едно от добрите подготвителни училища. Това, за което трябва да внимаваш, е влизането ти в Йейл.

— Татко, смятах да говоря с теб по този въпрос по-късно, но като че ли сега… Не мисля, че искам да отида в Йейл. Чакай малко! Ще ми се да опитам или в Алабама, или в Корнуол.

— Алабама! Корнуол! — избухна Хоксуърт. — Тези загубени… Господи, със същия успех можеш да се запишеш и в Хавайския университет.

— Точно това възнамерявах да сторя… като разбрах колко силно е желанието ми да пиша за Хаваите. Но господин Кендърдайн казва, че в Алабама и Корнуол имало много добри класове по литературно творчество.

— Бромли, как изобщо ти е хрумнала идеята да ставаш писател? Това не е работа за мъж. Аз разчитах на теб да…

— Ще трябва да се ориентираш към някой друг, татко. Има толкова добри и умни млади хора от Харвардския и Пенсилванския бизнес факултети, които ще са щастливи…

— Какво знаеш ти за Харвард и Пенсилвания?

— Господин Кендърдайн ни каза, че те са най-добрите в страната… що се отнася до бизнеса.

Хоксуърт се наежи и изръмжа:

— Предполагам, вашият господин Кендърдайн ви е втълпявал, че всеки, който си е направил труда да се захване с бизнес…

— О, не! Той смята, че бизнесът е океанът за съвременните Франсиз-Дрейковци и Жан-Лафетовци.

— Те не са ли били пирати? — подозрително попита Хоксуърт.

— Били са хора, които не са се плашели от рисковете. Господин Кендърдайн посъветва Уип Джандърс да направи всичко, за да влезе в бизнес факултета на Харвард.

— Но на тебе не ти го е казвал, нали?

— Не, татко. Той мисли, че аз мога да пиша. — Долу над града вече се пръскаха пастелните багри на утрото, а в голямата стая се възцари продължително мълчание. Зараждаше се един от онези редки мигове, когато синът може да разговаря с бащата, и ако Хоксуърт Хейл бе изръмжал по обичайния за него начин, този миг би отлетял като духа на Пеле, отминаващ човека, когото не счита достоен за своето предупреждение. Но личният бог на Хоксуърт бе седнал тежко на рамото му и той не каза нищо, така че синът му продължи: — И ти, татко, и твоят баща, и целите ви поколения сте се заседавали до късно тук, гледали сте надолу към Хонолулу и сте мечтали да го държите в ръцете си. Всеки трамвай по улиците и всяка влизаща в пристанището лодка са се движели по ваша команда. Аз високо ценя това. То е благородно, цивилизоващо призвание. Понякога съм се виждал във въображението си как водя подобен живот. Но тези картини винаги са отминавали бързо, татко. Просто нямам такава представа за себе си и ти ще трябва да си намериш някого, който я има. В противен случай и двамата ще претърпим провал.

— Представяш ли си изобщо своето бъдеще по някакъв начин? — тихо попита Хоксуърт от сумрачното дъно на стаята.

— О, да! — Красивото момче посочи към легналия покорно в краката им Хонолулу и за пръв път довери някому: — Аз също искам да владея този град, татко. Но желанието ми е да проникна дълбоко в сърцето му, за да разбера какво го движи. Защо китайците купуват земя, а японците не. Защо старите фамилии като нашата се женят и женят помежду си, докато накрая почти половината имат по някого, когото държат заключен в таванските стаи. Искам да зная кой в действителност притежава крайбрежието и какви унижения трябва да изтърпи човек, преди да стане адмирал в Пърл Харбър. А когато стигна до отговорите, ще напиша книга… може би много книги… и те няма да бъдат от рода на онези, които ти четеш. Ще бъдат като „Стариците“ и „Когато свалям мантията си“, за които никога не си чувал. И науча ли всичко това, напиша ли каквото съм научил, ще имам власт над Хонолулу, за каквато ти не си и мечтал. Ще имам власт над въображението му.

Той бе леко пиян и се отпусна в стола си. Баща му го наблюдава няколко минути, в които през разбунения му мозък отново и отново преминаваха откъси от прочетената книга. Накрая каза:

— Предполагам, не искаш да постъпиш в подготвителното училище?

— Не, татко.

— Какво ще правиш?

— Няма да е особено трудно да вляза в Корнуол или Алабама. В понеделник ще се запиша в гимназията „Маккинли“.

Хоксуърт изстена и попита:

— Защо в „Маккинли“?

— Момчетата я наричат „Манила“, а на мен като че ли ми се иска да се запозная и с някои филипинци.

— Вече познаваш… Синът на консул Адуйо не е ли в Пунахоу?

— Искам да се запозная с истински филипинци, татко.

Хоксуърт Хейл понечи да се възпротиви, очевидно се готвеше да каже на момчето, че няма да търпи тези глупости за гимназията „Маккинли“, но докато думите се подреждаха в съзнанието му, видя своя син да се откроява подобно гравюра на бледата утринна светлина и смътният силует не бе на радикала есеист Бромли Хоксуърт, скандализирал Хаваите, а на радикала художествен критик Хоксуърт Хейл, обвинил в кражба Йейлския университет. Бащата почувства същностната връзка помежду им и преглътна укоризнените думи.

— Кажи ми само едно, Бромли. Този господин Кендърдайн… Може ли да се вярва на преценките му?

— В най-голяма степен, татко. Той не е емоционален, но при все това е зареден с вътрешен огън. Чул си, предполагам, че ще го загубим. Постъпва във флота. Казва, че със сигурност щяло да има война.

Настъпи мъчителна тишина и накрая момчето рече:

— Може би тъкмо затова искам сега да отида в „Маккинли“, татко. Вероятно не ни остава много време. — Тръгна да си ляга, но се сети, че дължи на баща си някакво извинение, защото отпечатаното на циклостил есе бе предизвикало такава буря, каквато той, авторът, не бе очаквал. — Колкото до онази твоя снимка, татко… Мисълта ми е, че ако стана писател, ще бъда добър писател. — И се заклатушка към леглото.

* * *

Футболният мач в Деня на благодарността през 1941 година бе, общо взето, повторение на класическата среща от 1938-а, „Пунахоу“ играеше срещу „Маккинли“, но този път в „Пунахоу“ участваха две от момчетата на Сакагава. Хоксуърт Хейл и неговият комитет от бивши ученици бяха останали толкова доволни от представянето на Тадао, че автоматически бяха отпуснали стипендии и на по-малките братя — таклера Минору и халф бека Шигео. Това бе причината бившият чистач на клозети Камеджиро да седи на стадиона заедно с жена си и двамата си по-големи синове (Горо бе във войнишка униформа) и да вика за „Пунахоу“. Един журналист отбеляза:

— На Хаваите става революция, щом като бръснарят Сакагава и Хоксуърт Хейл поддържат един и същи отбор.

Това малко чудо на сговорчивостта обхващаше целите Хаваи. Когато някой хлапак усетеше болка, той викаше „Итаи, итаи!“, което бе на японски. Когато дойдеше краят на работния ден, той наричаше това „паухана“, поздравяваше приятелите си с „алоха“, опитваше се да се пази от „пиликиа“ и правеше комплименти на момичетата, казвайки „хумалимали“ — все хавайски думи. Рядко ядеше бонбони, но джобовете му винаги бяха пълни със „сийд“, чудесни китайски дребни сладкиши от сушени череши или сливи, едновременно сладки и солени на вкус. След танците не си купуваше хотдог, а похапваше купичка „саймин“, японски макарони със скара. Или си вземаше чоп суи. За десерт се подслаждаше с португалска маласада, сиропирана и хрущяща от захар поничка. Бе възникнала една островна общност, приела най-доброто от много култури. През онзи ден, когато „Пунахоу“ се срещна с „Маккинли“ в мач, по-вълнуващ за Хонолулу, отколкото финалната среща от първенството „Роуз Баул“ за Калифорния, Пунахоу, раят на хаолите, излезе на игрището с отбор, в който се числяха двама Сакагава, един Кий, двама Каланианаоле, един Родригес и доста Хейловци, Хюлетовци, Джандърсовци и Хоксуъртовци. Този път „Пунахоу“ победи с 27 на 6. Шигео Сакагава спечели два тъчдауна и докато вървеше към къщи по улиците на Какаако, вечните хулигани презрително му подвикваха, че бил хаолски подлизурко, но не си и помисляха да нападат братята Сакагава. Имаха си обица на ухото.

Логично бе семейство Сакагава вече да е в състояние — с помощта на стипендиите за три от момчетата — да освободи Реико чан от бръснарския салон и да й даде възможност да се запише в университета. Но тъкмо спестиха достатъчно за тази цел, и консулството от Нууану стрийт свика японската общност, за да направи едно мрачно съобщение: „Войната в Китай ни струва по-скъпо от всякога. Длъжни сме веднага да помогнем на отечеството. Много ви моля, спомнете си своите клетви пред императора“. И парите отидоха, за да помогнат на Япония да устои на китайската агресия. А пред приятелите си Горо недоумяваше: „Как е възможно агресорът да е Китай, когато Япония го е окупирала?“.

Искаше да попита баща си, но в онези дни на изпитание в края на 1941 година Камеджиро имаше тежки проблеми, които не можеше да сподели с децата си, или по-точно с никой друг, освен с господин Ишии.

Те се появиха, когато на Хаваите бе основан комитет от американски граждани, чиято работа бе да посещават всички японци по домовете и да убеждават родителите, че трябва да пишат до Япония и да искат имената на децата им да бъдат зачеркнати от селските регистри, за да се прекрати японското им поданство. Членът на комитета, посетил семейство Сакагава веднага след Деня на благодарността, бе Хоксуърт Хейл. С помощта на Реико, която му превеждаше, той им обясни:

— Господин Сакагава, Япония е държава, която държи на двойното гражданство. Но след като петте ви хубави деца са родени тук, по закон са американци. И самите те се чувстват американци. Тъй като преди години вие сте регистрирали имената им във вашето село в Хирошима, те обаче са и японски граждани. Представете си, че войната в Европа се разрасне. Какво ще стане, ако Япония и Америка се включат в нея като противници? Синовете ви може да имат сериозни неприятности с двойното си гражданство. Уредете това, за да им ги спестите.

Петте деца се присъединиха към молбата му.

— Виж, татко — убеждаваха го те — уважаваме Япония, но ние ще бъдем американци.

Баща им не възразяваше. Кимаше. Отвръщаше на господин Хейл, че това наистина трябва да се направи, ала както винаги досега, отказваше да подпише какъвто и да било документ. Децата не го разбираха и се съгласиха с господин Хейл, когато той рече:

— Наистина не е хубаво от ваша страна да наказвате синовете си, господин Сакагава, особено като се има предвид, че трима от тях учат в Пунахоу.

Но Сакагава сан държеше на своето. Когато господин Хейл си тръгна и семейството се нахвърли върху му с аргументите си, той се почувства като в клетка. Накрая ритна един стол и изкрещя:

— Отивам някъде, където човек може да остане малко на спокойствие. — Намери господин Ишии и седна навъсено при него.

— Нашето проклятие ни настигна, стари приятелю — поде той.

— Това трябваше да се очаква рано или късно — тъжно отбеляза господин Ишии.

— Децата настояват да пиша до Хирошима и да поискам имената им да бъдат задраскани от регистрите на селото.

— Ти няма да го направиш, нали? — с надежда попита господин Ишии.

— Как бих могъл? И да опозоря всички ни?

Двамата мъже, пред прага на шестдесетте и вече с посивели коси, седяха унило и размишляваха за срамното положение, в което бяха изпаднали. В своето село Камеджиро се водеше законно женен чрез посредник за хубавото момиче Сумико, родило му пет деца, всичките надлежно регистрирани. А господин Ишии бе в законен брак с Йорико Мори, без регистрирани деца. Обаче чрез удобна и за двамата размяна Камеджиро се бе оженил за Йорико, по американски маниер, и тя бе майка на децата му. Господин Ишии се бе оженил по същия начин за Сумико и тя се бе оказала проститутка. Как да обяснят тези неща в японското консулство на Нууану стрийт? Как да обяснят това дължащо се на случая двуженство пред петте деца? И преди всичко, как да го обяснят на селските власти в Хирошима?

— Цяла Япония би се срамувала — мрачно рече господин Ишии. — Най-добре да оставим нещата както са си, Камеджиро.

— Но децата се карат с мен. Днес вкъщи дойде самият господин Хейл. Държеше документите в ръцете си.

— Разбира се, че е носел документите! Но да видиш само каква физиономия ще направи, ако се опиташ да му обясниш коя е жена ти! Камеджиро, приятелю, остави тази работа.

Ала в събота, 6 декември, господин Хейл отново дойде в къщурката и каза:

— Вие сте последният от списъка ми, който още се опъва, господин Сакагава. Моля ви, прекратете двойното гражданство на синовете си. След като Горо служи войник тук, а Тадао и Минору са в Корпуса за подготовка на запасни офицери, просто сте длъжен да го направите.

— Не мога — отвърна Камеджиро с помощта на своя преводач Горо, който бе получил за края на седмицата отпуска от Скоуфийлдската казарма.

— Не разбирам баща си — рече Горо, приглаждайки войнишката униформа, с която явно се гордееше. — Той е лоялен към Япония, но не е някой патриотар. След като си отидете, отново ще се опитам да го убедя, господин Хейл.

— Неговото упорство създава много лошо впечатление — предупреди господин Хейл. — Особено като се има предвид, че ти си във войската. Аз, разбира се, ще трябва да съобщя за това.

Горо вдигна рамене.

— Опитвали ли сте се някога да спорите с японски татко сан? Моят баща има някои смахнати фиксидеи. Но ще видя какво може да се направи.

В онази съботна вечер цялото семейство Сакагава се хвърли в ожесточена схватка по въпроса за двойното гражданство, на японски.

— Аз уважавам твоята страна, татко — започна Горо. — Не съм забравил как се спречках със свещенослужителя във връзка с връщането в Япония. Когато накрая отстъпих, наистина имах намерение да се върна. Но ти знаеш как се развиха нещата. Футболът… сега войската. Нека погледнем истината в очите, татко. Аз съм американец.

— Аз също — обади се Тадао.

Синовете не преставаха да го убеждават и накрая той рече:

— И аз искам да сте американци. Да не мислите, че не се чувствам горд, когато сложа над умивалника някоя снимка от вестника, като тази, „Четирите звезди от семейство Сакагава“? Много отдавна съм си дал сметка, че никога няма да станете японци.

— Тогава уреди да заличат имената ни от гражданските регистри в Япония.

— Не мога — повтори за стотен път той.

— По дяволите, татко, понякога ме влудяваш! — извика Горо.

Камеджиро се изправи. Погледна строго децата си и каза:

— Тук няма да се крещи. Спомнете си, че сте синове на порядъчни японци. — Те се усмириха и той добави тъжно: — Има сериозна причина, поради която не мога да направя тази промяна в регистрите.

— Но защо? — не преставаха да питат момчетата.

Препирнята продължи през цялата дълга нощ. Упоритият Камеджиро не бе в състояние да разкрие своето безсилие да предприеме нещо, защото, макар синовете му да бяха американци, той бе завинаги японец и се надяваше един ден да се върне в Хирошима. Когато пристигнеше там, щеше тихичко да обясни на приятелите си за станалата на Хаваите бъркотия, ала му бе невъзможно да направи това с писмо. Той самият не се бе научил да пише, а и не можеше да позволи друг да обяснява тези неща вместо него. Когато си легна, бе два часът сутринта и докато придърпваше завивките около раменете си, група самолетоносачи бе заела позиции на хиляда километра от Хаваите и специален отряд японски летци, мнозина от които хирошимци, се готвеха да бомбардират Пърл Харбър.

На следващата сутрин Шигео, най-младият Сакагава, стана рано и завъртя педалите на велосипеда си надолу към „Кейбъл Уайрлес“, където в неделя работеше като пощальон — разнасяше насъбралите се през нощта телеграми и онези, които идваха през деня. Първите му бяха връчени в седем и тридесет и всичките бяха адресирани до хора в района на Диамантената глава, все Хейловци и Уипъловци, които живееха в големи къщи високо над града.

Беше стигнал до Уайкики, когато чу откъм Пърл Харбър серия глухи експлозии и си помисли: „Флотът пак има учения. Какво ли трябва да означава това?“.

Обърна гръб на Пърл Харбър и продължи да върти педалите нагоре по една внушителна алея, която водеше до къщата на Хоксуърт Хейл. Докато чакаше пред вратата, погледна назад към военноморската база и видя в блясъка на утрото да се вият стълбове гъст черен дим. Последваха нови експлозии и той забеляза множество самолети, които пикираха и рязко сменяха посоката в яркосиньото небе. „Много внушително!“ — помисли си Шиг.

Отново натисна звънеца на Хейлови и след миг Хоксуърт Хейл се появи в тъмен делови костюм, с риза и вратовръзка, сякаш на такъв виден член на обществото не бе разрешено да се отпуска. Шиг забеляза, че лицето му е пребледняло и ръцете му треперят. От някакво помещение, което не можеше да види, се чуваше радио, но не се разбираше какво се говори. Преглъщайки по начин, неприсъщ на Хейловци, Хоксуърт отвори вратата с мрежа против насекоми и се обърна към звездата на единадесеторката от „Пунахоу“:

— Господи, Шиг, твоята страна е обявила война на моята!

За момент Шиг не успя да проумее казаното. Посочи към Пърл Харбър и попита:

— Вражеско нападение ли упражняват?

— Не — отвърна с глух, изплашен глас Хейл. — Япония бомбардира Хонолулу.

— Япония ли? — Шиг вдигна очи към пикиращите самолети и видя, че на местата, над които прелитат, избухват експлозии, а когато се стрелнат към планините, в небето зад тях се нанизват облачета от зенитни снаряди. — О, боже! — изстена момчето. — Какво става?

Хоксуърт държеше вратата отворена и без да обръща внимание на телеграмата, направи на Шиг знак да влезе вътре. Двамата отидоха при радиото. Говорителят редеше трескаво, като все пак се опитваше да не създава паника с гласа си: „Повтарям. Това не е военно учение. Японски самолети бомбардират Хонолулу. Повтарям. Няма шега. Това е война“.

Хоксуърт Хейл скри лице в дланите си и промърмори:

— Какъв ужас ни очаква! — После погледна момчето с умните очи, което бе само година по-голямо от собствения му син, и рече: — Ще имаш нужда от целия си кураж, синко.

Шиг отвърна:

— Отвън казахте „Твоята страна е обявила война на моята“. Вашата и моята са една и съща страна, господин Хейл. Аз съм американец.

— Извини ме, Шиг. Това е грешка, която през следващите няколко дни ще правят мнозина от нас. Господи, погледни само експлозиите! — Двамата трепнаха, когато страхотен тътен изпълни въздуха. Последва го бавно надигащ се стълб черен като катран пушек, който се понесе на талази и се заизвива над развалините в Пърл Харбър. — Свидетели сме на нещо ужасно — промърмори Хейл.

От стълбището зад гърба му се чу призрачен глас, слаб и писклив като на дете, и той направи движение, сякаш искаше да избута Шигео навън през вратата. Но преди да успее да го стори, жената от стълбите пристъпи в стаята и застана срещу съпруга си и неговия посетител. Беше госпожа Хейл, крехка и много красива за своите тридесет и осем години. Имаше светлокестенява коса и големи, разположени хоризонтално очи, които трудно се фокусираха. Носеше ефирен халат, какъвто Шиг никога преди не бе виждал, освен на кино, и се движеше несигурно.

— Какъв е този страхотен шум, който се чува, Хоксуърт? — попита тя.

— Не биваше да слизаш тук, Малама — смъмри я съпругът й.

— Но аз чух, че се стреля — тихо заобяснява тя — и си помислих, че може да си изпаднал в беда.

В този момент внезапен залп на зенитните оръдия отклони един бомбардировач от курса му и той прелетя бързо над Диамантената глава, встрани от планирания си път за отстъпление. Когато минаваше над тях, Шиг и господин Хейл видяха отдолу на корпуса му червения кръг на Япония.

— По-добре си тръгвай вече — рече господин Хейл.

— Не сте се разписали за телеграмата — напомни Шиг и докато Хоксуърт вземаше телеграмата и се разписваше на квитанцията, жена му се понесе като призрак към вратата и погледна към Пърл Харбър, където бомбите продължаваха да избухват.

— Ахххххх! — нададе тя странен гърлен вик. — Има война и синът ми ще бъде убит! — Метна прозрачните ръкави на робата върху лицето си и изтича разплакана при своя съпруг. — Война е и Бромли няма да се върне жив!

Хейл прегърна жена си с дясната ръка, а с лявата подаде разписката и сграбчи Шигео за рамото.

— Не бива да говориш за това — рече той.

— Няма — обеща Шигео, без да му е много ясно какво точно се очакваше да запази в тайна.

Същата сутрин Камеджиро бе станал в шест часа и бе отишъл в бръснарския салон да дезинфекцира още веднъж всичко, защото част от успеха му се дължеше на неговата мания за чистота. Вече се бе върнал и чакаше закуската си. Жена му Йорико я приготвяше спокойно, тъй като никога не се занимаваше с прането на клиентите в неделя и вече бе нахранила Шигео. Горо се възползваше от отпуската да поспи до късно, но Тадао, който бе в Корпуса за подготовка на запасни офицери при университета, се бе надигнал. Реико чан бе облечена и готова да потегли за утринната служба в един японски храм в Моилиили. Минору, който беше на деветнадесет години и вече тренираше баскетбол в „Пунахоу“, също бе още в леглото.

Пръв разбра какво става Горо. Когато бомбите започнаха да падат, той излетя от леглото, втурна се по гащета на двора и се развика:

— Това не е игра. Някой ни е обявил война! — Изтича при радиото, което бе сглобил сам, и чу официалното потвърждение на своите опасения: „Вражески самолети от неизвестен произход бомбардират Пърл Харбър и Хикъм Фийлд.“ Обърна се към родителите си и каза на японски: — Мисля, че Япония ни е обявила война.

Пътят за отстъпление на бомбардировачите, които атакуваха източната част на Пърл Харбър, минаваше над Какаако и сега те прелитаха триумфално над главите им. Семейство Сакагава се скупчи на своята миниатюрна тревна площ, заобиколена отвсякъде с цветя, и се загледа нагоре в яркочервеното изгряващо слънце на Япония. Щом врагът бе идентифициран, Горо извика:

— Тад! Най-добре веднага да се явим в частите си! — Бързо се пъхна във войнишката униформа и замина на автостоп за Скоуфийлдската казарма. Тадао и Минору облякоха униформите от Корпуса за подготовка на запасни офицери, Тадао се яви в университета, а Минору в Пунахоу. Но преди да тръгнат, момчетата се поклониха церемониално пред смутения си баща.

Краката на Камеджиро се подкосиха от тези внезапни събития. Объркан и зашеметен, той седна на стъпалата пред къщурката и отправи поглед към небето, към оттеглящите се японски самолети и преследващите ги облачета от противовъздушната стрелба. Три пъти видя над главата му да се стрелка червеното слънце на неговата родина и веднъж — злата муцуна на нисколетящ японски изтребител, бълващ картечен огън в залива без особен ефект. Опита да се съсредоточи върху онова, което ставаше, и върху бързината, с която синовете му потеглиха да се присъединят към американската армия, но не позволи на зараждащите се в съзнанието му мисли да се оформят в думи. Япония трябва да е била в голяма опасност, за да извърши такова нещо. Момчетата трябва да са имали големи неприятности, щом веднага тръгнаха да защитават Америка. По-далеч от това не смееше да стигне.

В единадесет часа сутринта същата неделя група от четирима тайни полицаи, въоръжени и с черна камионетка, която ги чакаше на Какаако стрийт, нахлуха в дома на Сакагава и арестуваха Камеджиро.

— Сакагава — каза единият, който говореше японски — отдавна те наблюдаваме. Ти си пиротехник и трябва да отидеш в концентрационен лагер.

— Чакайте! — запротестира Реико. — Чували сте за момчетата Сакагава. От Пунахоу. Какви са тези приказки за концентрационен лагер?

— Той е пиротехник, госпожице Сакагава. Давал е пари за Япония. И е отказал да ви освободи от японско гражданство. Трябва да бъде затворен. — Експедитивните полицаи натикаха объркания Камеджиро в камионетката и потеглиха да арестуват други заподозрени в подмолна дейност.

В единадесет и тридесет Шигео пристигна на своето колело от „Кейбъл Уайрлес“ да сподели със семейството ужасяващите неща, които бе видял, но не успя, защото съобщението на Реико, че баща им е откаран в концентрационен лагер, го зашемети. Това наистина беше война, а той и всички останали японци моментално бяха въвлечени в нея.

— Не е възможно татко да е правил нещо лошо, нали?

Братът и сестрата се спогледаха и Шигео бе този, който даде израз на общите им съмнения:

— От друга страна, преди кръстосваше улиците всяка нощ.

— Шигео! — извика Реико чан. — Това е недостойно!

— Само се опитвам да мисля като ФБР — заоправдава се Шиг.

Двамата се разстроиха още повече, когато в крайно възбудено състояние дотича господин Ишии и съобщи следната новина:

— Японската армия дебаркира в другия край на острова. Вече са завзели Мауи и Кауаи.

— Това е невъзможно! — извика Шигео. — Тази сутрин обиколих цял Хонолулу и не чух нищо такова.

— Ще видите! — увери ги пъргавото дребно човече. — До утре вечер Япония ще завладее всичко!

За изненада на младите хора, господин Ишии несъмнено изглеждаше вдъхновен от тази перспектива и Шигео го хвана за рамото.

— Внимавайте какво приказвате, господин Ишии. ФБР току-що арестува татко.

— След като японците победят, той ще бъде герой! — възкликна дребното човече. — Сега всички, които се присмиват на японците, ще започнат да се държат прилично. Само гледайте какво ще стане, когато войските влязат в Хонолулу! — Той размаха предупредително показалец срещу тях и отново хукна по улицата.

— Мисля, че не е с всичкия си — тъжно каза Шигео, загледан подир отдалечаващия се клюкар на японската общност.

Малко след като господин Ишии зави зад ъгъла, през Какаако мина патрул, който обявяваше с мегафон: „Всички японци са под домашен арест. Не напускайте къщите си. Повтарям. Не напускайте къщите си“.

Шигео се приближи до полицаите и каза:

— Аз съм неделният пощальон на „Кейбъл Уайрлес“.

Последва моментно колебание, след което патрулът взе решение, каквото този ден щеше да се взема доста пъти на Хаваите: всички японци са шпиони и всички са нелоялни, те трябва да бъдат държани под домашен арест, обаче точно този японец го познаваме и работата, която върши, е много важна, затова ще направим за него едно изключение. Полицаите погледнаха велосипеда на Шиг с неговата ясна маркировка и един от тях се взря в момчето:

— Ти не играеше ли за „Пунахоу“?

— Да — отвърна Шиг.

— Ти си добро момче. Върви.

— Нямате ли някакъв пропуск, който да използвам? — попита Шиг. — Не ми се иска да стрелят по мен.

— Разбира се. Вземи това.

В два часа следобед Шиг се яви в службата си за четвъртия наръч телеграми и му бе дадена една за генерал Ланзинг Хомър. Момчето знаеше, че генералът живее в самия край на маршрута му, и пъхна телеграмата най-отдолу под купчината. Тъй като пътят му минаваше през западната част на Хонолулу, по посока на Пърл Харбър, то се натъкна на пораженията и разбра по-добре от повечето хора какво се бе случило и какво още имаше да става. От верандата на една къща, където достави телеграма, видя самото пристанище на Пърл Харбър, видя бомбардираните кораби, легнали на една страна край кейовете и бълващи пламъци. Човекът, комуто бе предал телеграмата, рече:

— Проклетите джапанки улучиха всичко, в което се мереха. Във вестниците пишеше, че не можели да карат самолети, защото били кривогледи. Е, ако питат мен, по-добре и ние да си намерим някой и друг кривоглед пилот. Както и зенитчици. Стоях на тази тераса цели три часа и не забелязах нашите хора да свалят нито един японски самолет. Ти какво мислиш за това?

— Искате да кажете, че всичките са се измъкнали, така ли?

— До последното копеле.

— Някаква маймуна ми разправяше, че японците вече били дебаркирали — рече Шит.

— Никога няма да успеят — отвърна човекът. — Засега са ударили само флота, който и без това представлява банда безделници. Ако се опитат да дебаркират, тогава вече ще налетят на пехотинците. Те са по-друга работа. Двама от синовете ми са в армията. Много жилави момчета. Ти имаш ли някой близък в униформа?

— Двама братя.

— Надявам се, в пехотата?

— Да. И те са доста яки.

— Не вярвам жълтите копелета да успеят — рече човекът и отвори телеграмата.

В четири часа и тридесет и една минути през този ужасяващ следобед Шигео Сакагава стигна края на своя маршрут и завъртя педалите на служебния велосипед по дългата алея, която водеше нагоре към резиденцията на генерал Хомър. Пребледнелият военачалник взе телеграмата и надраска с молив името си напреки на квитанцията. Неговото командване беше на практика унищожено. Островите, които би трябвало да защитава, бяха изоставени на произвола на противника. Безнаказано бе разгромен дори собственият му щаб. А като капак на целия този провал бе принуден да получава и телеграми от Вашингтон. Но специално тази бе повече, отколкото можеше да понесе. Той я прочете, изруга, смачка я и я захвърли на пода. Тя бавно се разгъна и Шиг успя да зърне, че е от военното министерство. То предупреждаваше генерал Хомър, че въз основа на донесения от секретни източници във Вашингтон допускат възможността Япония да извърши нападение над Пърл Харбър. При всичките системи за незабавно оповестяване, с които разполагаше, правителството би могло да предаде съобщението навреме и да предотврати погрома, но то бе изпратило тази най-спешна за момента телеграма по обичайния търговски телеграф. Тя пристигна с десет часа закъснение, доставена с велосипед от едно японско момче.

Америка не отговори на Горо и Тадао със същата готовност да приеме услугите им, с каквато те се втурнаха да й ги предложат. 298 пехотен полк от Скоуфийлдската казарма, в който се яви Горо, бе съставен главно от редници и сержанти японци, командвани от офицери не японци, и тъкмо тази част бе изпратена да разчисти пораженията в Хикъм Фийлд, където японските бомби бяха унищожили десетки американски самолети. Когато хората от авиационния корпус видяха на разрушената писта да нахлува цял камион местни японски момчета, те закрещяха „Нападат ни!“ и някои от изплашените часови започнаха да стрелят.

— Престанете! — викаха им войниците от 298 полк. — Ние сме американци!

През трите кризисни дни след това частта положи изключителни усилия, работи по осемнадесет, двадесет часа на денонощие, за да стане летището използваемо. „Най-добрият екип на острова — рапортува с възхищение един хаол с по-висок чин. — Няма никакво съмнение на чия страна са.“

Но през нощта на 10 декември служител от генералния щаб в Хонолулу получи съобщение от Калифорния, в което се изтъкваше, че там действали най-енергично за арестуването на всички престъпни елементи от японски произход. И някой от старшите офицери натисна копчето на паниката. В тихите часове преди разсъмване три роти благонадеждни хаолски бойци, допълнително въоръжени с картечници, бяха изпратени да изпълнят една от най-нелепите задачи през тази война. Първият войник от 298 полк, надникнал от палатката още с пукването на зората, бе Горо Сакагава, който извика:

— Господи! Обкръжени сме!

Другарите му се измъкнаха от спалните чували и тръгнаха да излизат на плаца, но строг и безличен метален глас ги изкомандва по мегафона:

— Японски войници! Слушайте внимателно. Останете, където сте. Не правете никакво погрешно движение. Към вас отвсякъде са насочени пушки. Стойте на място!

После друг глас извика:

— Японски войници, искам да излъчите по един на всеки десет, който да излезе навън. Бързо!

Само по гащета, Горо изскочи от своята палатка на все по-ярката светлина на утрото. Гласът продължи:

— Японски войници, които сте в палатките, подайте навън пушките, пистолетите и гранатите си! Бързо! Вие отвън, съберете оръжието!

Това бе сторено и гласът изкомандва:

— Ако в този лагер има войници, които не са японци, да излязат веднага! Давам ви пет минути. Бързо!

Младежи, които не се решаваха да погледнат японските си приятели в очите, затътриха крака навън и когато петте минути изтекоха, в палатките бяха останали само смутените японски момчета.

— Означава ли това затворнически лагер? — прошепна едно.

— Кой знае? — вдигна рамене другарят му.

Не се наложи да чакат дълго, за да разберат какво ги очаква.

— Строй се тук отвън! — заповяда металическият глас. — Както сте! Както сте! — И когато обърканите войници се подредиха, полковникът, който бе говорил пръв, ги осведоми: — Вашето обезоръжаване е една превантивна мярка. Ние не знаем на кое място ще се опитат да ни атакуват повторно вашите съотечественици и не можем да поставяме в опасност тила си, като ви позволим да се движите между нас с оръжие. Ще останете зад тази ограда от бодлива тел до получаването на по-нататъшни разпореждания. На моите хора е дадена една-единствена проста заповед: „Ако някой японец пристъпи вън от заграждението, стреляйте!“.

В продължение на три унизителни дни, изпълнени със слухове и страх, японските войничета от 298 полк гледаха в дулата на картечниците. После охраната им бе отслабена и им бе казано:

— Ще ви бъде дадена възможност да поддържате в ред отходните места, да белите картофи и да се грижите за чистотата. Но никога повече няма да пипате пушки. А сега се захващайте! — Това реши въпроса на Горо, който премина на постоянно дежурство в клозетите.

Когато на 7 декември Тадао напусна дома си, измина целия път до университета тичешком. Неговата част от Корпуса за подготовка на запасни офицери вече бе сформирала група от живеещите в общежитието и той пристигна останал без дъх, тъкмо навреме, за да тръгне с тях срещу парашутния десант, който, както им бе съобщено, бил осъществен северно от Диамантената глава. Разбира се, там не се бяха приземили никакви неприятелски парашутисти, но главният щаб бе пропуснал да уведоми за това Корпуса и момчетата патрулираха в своите райони без смяна цели четири дни. Японските семейства от околността им носеха оризови топки с пъхнати вътре солени сливи от туршия и студентите не напускаха дори за миг самотните си постове.

На това тихо дежурство Тадао Сакагава категорично реши как ще постъпи, ако откъм височината срещу него се зададат войници от японската императорска армия. „Ще стрелям — каза си просто той. — Те ще са врагът и аз ще стрелям.“

Минору Сакагава от Корпуса за подготовка на запасни офицери в Пунахоу стигна до същото заключение на поста си до водния резервоар — „Ще стрелям!“. През тези яростни, болезнени дни на Хаваите около четиринадесет хиляди млади американци от японски произход, достигнали възрастта да служат войници, водеха вътрешна борба около същия труден въпрос и всички в крайна сметка си отговаряха: „Очевидно е, че те са ни врагове, следователно няма съмнение, че ще стрелям“.

После, след няколко седмици отлична служба, на всички японски момчета от Корпуса за подготовка на запасни офицери бе казано най-спокойно:

— За вас няма повече място в нашата част. Върнете униформите.

Не им бе посочена никаква причина, никаква алтернатива, така че Тадао и Минору върнаха трудно заслужените си американски униформи и на следващия ден се появиха в цивилно облекло. Хаолски войник от Арканзас ги видя да вървят по улицата и им се присмя:

— Защо вие, жълти копелета, не носите същата униформа като мен? От къде на къде ще съм длъжен да се сражавам, за да защитавам типове с дръпнати очи като вас?

Минору, якият таклер от Пунахоу, бе винаги готов да се сбие и застана пред момчето от Арканзас, но по-кроткият по нрав Тадао го хвана за ръката и го помъкна след себе си.

— Ако посегнеш на войник, ще те линчуват.

— Ще го понеса — промърмори Минору — а после някой ще си изпати.

Но още същия ден им предстоеше да разберат колко много неща ще трябва да понасят. Когато се връщаха от щаба на Корпуса за подготовка на запасни офицери, където молбите им за възстановяване на служба бяха отхвърлени, видяха майка си в обичайните черно кимоно и сламени сандали да влачи по селски крака през Какаако с насочени навътре пръсти и превито напред тяло. Минору трябваше да признае, че видът й бе крайно чуждестранен, та не бе учуден, когато се насъбра тълпа и хората започнаха да й крещят думи, които тя не разбираше: че не искали по улиците на Хонолулу никакви японци с техните дръпнати очи и кирливи кимона. Преди момчетата да стигнат до майка си, хулигани вече бяха взели да дърпат дрехата й.

— Защо не носиш обувки както всички порядъчни американци? — ревяха те. Притиснаха я в един ъгъл, без тя изобщо да разбира какво става, а един едър мъж неспирно риташе дразнещите го зори.

— Свали ги, мътните те взели! Свали ги!

Минору и Тадао светкавично се хвърлиха в тълпата да защитят майка си, няколко запалянковци ги познаха и извикаха:

— Това са братята Сакагава!

Инцидентът завърши без повече неприятности, но Тадао, който бе дипломат, прошепна на ужасената жена:

— Събуй си сандалите. Те са причината за гнева им.

Тя безмълвно ги изрита от краката си и тълпата посрещна това с радостни викове. По пътя към къщи Тадао я предупреди:

— Трябва да престанеш да излизаш пред хората облечена в кимоно.

— И си купи някакви обувки! — сопна й се Минору. Както всички момчета на неговата възраст, и той не можеше да проумее защо родителите му не се отказват от старите си привички.

През следващите дни Минору и Тадао бяха подлагани на непрекъснати изпитания. Родени в Америка, те по закон бяха американски граждани, дори имаха право да бъдат избирани за президенти. Но също така бяха и японци, затова търпяха унижения, по-тежки дори от онези, на които биваха подлагани чужденците. Няколко пъти ги заплашваха пияни войници и благоразумието им подсказваше да не се шляят по улиците. Така или иначе, враждебността срещу японците стана още по-голяма, когато, потресени от пълното поражение на местните военни, Хаваите започнаха да се хващат за всяко логично обяснение, което им се предлагаше.

— Не можете да ме убедите, че джапанките биха успели да унищожат нашите кораби, ако местните жълтури не са ги снабдявали с шпионска информация — крещеше някакъв мъж в един бар.

— Аз зная с положителност, че работниците в „Малама Шугър“ са изрязвали стрелки в нивите със захарна тръстика, за да посочат на японските летци пътя за Пърл Харбър — твърдеше един надзирател.

А след като инспектира пораженията, самият министър на флота честно призна пред пресата:

— Хаваите станаха жертва на най-ефективно работилата пета колона през тази война, като се изключи Норвегия.

Затова не бе никак чудно, че много японци бяха арестувани и хвърлени в набързо импровизирани затвори, след което все още оставените на свобода с готовност вярваха на слуховете, че всички японци на Хаваите ще бъдат интернирани в палатки на Молокай. Но когато затворите се препълниха и в пристанището наистина се появиха кораби, за да откарат арестуваните в концентрационни лагери в Невада, се случи нещо необикновено, нещо, което повече от всичко помогна да се затворят причинените от нападението върху Пърл Харбър рани. Хоксуърт Хейл, госпожа Хюлет Джандърс, госпожа Джон Уипъл Хоксуърт и една неомъжена библиотекарка на име Лусинда Уипъл тръгнаха поотделно, не в резултат на някаква съгласувана акция, да обикалят затворите, където държаха японците. Разрешаваха им да влизат, защото бяха изтъкнати граждани на хавайското общество. Те минаваха по коридорите и казваха на надзирателите:

— Познавам добре този човек. Пуснете го да си върви.

Госпожа Хюлет Джандърс стигна дори дотам, че взе със себе си и своя съпруг, големия Хюи, издокаран във флотската си униформа, и той също посочи пет-шестима примерни граждани, които познаваше от години.

— Смешно е тези хора да се държат в концентрационен лагер. Те са не по-малко добри американци от мен.

— Ще гарантирате ли за тях, ако ги освободим? — попитаха го хората от ФБР.

— Да гарантирам за Ичиро Огава ли? Ще се чувствам горд да гарантирам за него. Хайде, излизай оттук, Ичиро. Върви да си гледаш работата.

Около триста изтъкнати граждани от японски произход бяха освободени от затвора благодарение инициативата на мисионерските потомци. Не че толкова им харесваха японците или че се бояха от императорска Япония по-малко от останалите. Като християни те просто не можеха да стоят със скръстени ръце и да гледат как се малтретират невинни хора. В Калифорния, където въображаемата опасност от неприятности, причинени от потенциални членове на петата колона, бе нищожна в сравнение с реалната, която бе възможно да съществува на Хаваите, бяха взети жестоки и безсмислени мерки и те щяха да останат завинаги едно срамно петно за Америка. Изселваха се изключително честни и патриотични семейства, разграбваше се личното им имущество, поставяха ги под непрекъснато наблюдение и потъпкваха гордостта им на пълноправни американски граждани. На Хаваите подобни неща не се случиха. Мъже като Хоксуърт Хейл и Хюлет Джандърс не допуснаха това. Жени като госпожа Уипъл и госпожа Хоксуърт лично обикаляха затворите, за да защитят невинните.

Но когато Хоксуърт Хейл стигна до килията, в която бе затворен Камеджиро Сакагава, възникна един по-сложен морален проблем, защото в началото Хейл не бе готов да се закълне пред хората от ФБР: „Сигурен съм, че този мъж е невинен“. Хейл знаеше следното: Камеджиро бе известен пиротехник, който бе имал неприятности по време на стачката в „Малама Шугър“. Той твърдоглаво бе отказал да прекрати японското гражданство на децата си. Няколко години преди нападението над Пърл Харбър бе кръстосвал нощем цял Хонолулу. А сега имаше бръснарски салон и използваше собствената си дъщеря, за да привлича вътре моряци и войници. Това бяха минусите му. Но на Хейл бе известен и един друг факт: между всичките японски момчета в Хонолулу нямаше по-добри американци от синовете на Камеджиро. Ето защо, вместо да отмине килията, се спря и помоли да му бъде разрешено да поговори със Сакагава. Когато отключиха, той седна при Камеджиро и каза на преводача да го попита:

— Господин Сакагава, защо не ми разрешихте да прекратя двойното гражданство на синовете ви?

В очите на Камеджиро се появи предишният упорит блясък, но си даде сметка, че ако не признае истината, може никога повече да не види момчетата си, омекна и рече:

— Ще обещаете ли да не казвате нито дума на синовете ми?

— Да — отвърна Хейл, защото и той имаше семейни проблеми. Заръча на преводача да предаде, че обещава.

— Съпругата ми и аз не сме женени — поде Камеджиро.

— Но аз видях брачното ви свидетелство! — прекъсна го Хейл.

— Да, в Америка сме женени, ала това не се брои — заобяснява Камеджиро. — Когато изпратих снимка, за да ми намерят булка от префектура Хирошима, там са избрали едно момиче и са ме оженили за него по японските обичаи. Нейното име е вписано в регистъра на селото като моя съпруга.

— В какво се състои проблемът тогава? — недоумяваше Хейл.

Камеджиро се изчерви заради това старо прегрешение и обясни:

— Ами когато тя пристигна тук, аз не я харесах, а имаше и още един човек, който не хареса жена си.

— И сте си ги разменили? — попита Хейл. На устните му се появи усмивка. Всичко изглеждаше съвсем просто.

— Да. Във всяка от двете страни съм женен за различна жена.

— Но, разбира се, истинската ти родина е тук и само тукашният ти брак е валиден — рече Хейл.

— Не — търпеливо го поправи Камеджиро. — Япония е истинската ми родина и аз бих се срамувал, ако в селото ми научат какво лошо нещо съм извършил.

Хейл бе впечатлен колко откровено защитаваше Япония този човек, дори и при мъчителните обстоятелства в момента, и каза снизходително:

— Според мен това едва ли ще е от значение след толкова много време.

— Ах, напротив! — възрази Камеджиро и неговите думи докоснаха една трептяща струна в съзнанието на Хейл. — Защото жената, която получих при тази размяна, излезе най-добрата съпруга, каквато един мъж може да си пожелае. Но жената, която отстъпих на приятеля си, се оказа наистина много лоша, неговият живот бе съсипан и аз трябваше да гледам всичко това отстрани. Моето щастие е изградено за негова сметка и не бих си позволил да направя нищо, с което да го нараня допълнително. Поне в нашето село още смятат, че той е един достоен за уважение човек, и аз ще оставя нещата както са си.

Хейл стисна юмруци и се замисли за собствената си реакция на точно същите проблеми и за своето твърдо решение, независимо от натиска на приятелите, жена му Малама да остане с него, въпреки че умът й отдавна бе прекрачил границите, отвъд които бе прието хората да се настаняват в лудница. И в този миг на обич към съпругата си и страхове за съдбата на сина си през тази война почувства голяма близост със седналия срещу него дребен кривокрак японец.

— Този определено може да бъде освободен — каза той на хората от ФБР.

И Камеджиро се върна при семейството си.

Естествено, когато по-късно градинарят Ичиро Огава, спасен от интерниране благодарение на Хюлет Джандърс, започна да настоява плащаната му от Джандърс надница долар и четиридесет цента да бъде повишена, големият Хюи подскочи като ужилен и обвини дребния японец в липса на патриотизъм, задето иска повишение в такъв критичен момент от американската история.

— Аз непрекъснато мисля за твоето благополучие, Ичиро — обясни му Хюи. — Остави тези неща на мен.

— Но вече не мога да живея с долар и четирийсет на ден. Военни разходи.

— Да не би да ме заплашваш? — избухна Джандърс.

— Трябват ми повече пари — не отстъпваше Ичиро.

Веднага след като японецът си излезе, Джандърс се обади на службата за сигурност в Пърл Харбър.

— Лемюъл — изсъска той — имам тук един работник, в чиято лоялност силно се съмнявам. Мисля, че трябва незабавно да бъде откаран.

— Как е името му?

— Ичиро Огава, истински размирник.

Още същата нощ Огава изчезна, бе въдворен в концентрационен лагер на континента, след което агитацията за повишаване на заплащането секна.

* * *

Никой от живеещите на Хаваите не успя да избегне последствията от нападението над Пърл Харбър, но сутринта на 8 декември хората практически нямаха и най-бледа представа за промените, които ги очакваха. Например, за своя изненада, безцеремонният Хюлет Джандърс стана направо капитан от флота, комуто бе поверен контролът върху пристанищните съоръжения. Носеше скъпа униформа в цвят каки, златните му нашивки бяха между най-красивите в Пасифика, а накрая бе удостоен и с почетна грамота от президента за това, че е изпразнил пристанището и го е държал на разположение за нуждите на военните.

Събитията свариха съпругата на Джон Уипъл Хюлет на континента и се наложи тя да остане там три години. Деветнадесет от потомците на стария морски капитан от Ню Бедфорд Рейфър Хоксуърт облякоха военната униформа, включително и две момичета, които постъпиха в женските резервни поделения на флота. От друга страна, цели девет потомки на доктор Джон Уипъл се омъжиха за морски офицери, с които се бяха запознали в Хонолулу.

Разбира се, последствията бяха най-драматични за семейство Сакагава, но ще се спра на тях по-късно, тъй като е важно да се разбере как благодарение на войната членовете на това голямо семейство японски заселници се превърнаха в пълноправни американци. Ирония на съдбата бе, че години наред много от местните японци бяха молили за американско гражданство, без да постигнат нищо, доброто поведение не бе им помогнало ни най-малко, а след като императорските войски разрушиха Пърл Харбър и убиха повече от 4000 човека, веднага им бе дадено всичко, към което се бяха стремили. Но, както вече казах, бих искал да отложа тази смешна история за по-нататък.

Освен за семейство Сакагава ужасните бомбардировки и поражението имаха изключително сериозни последствия и за разрасналата се фамилия Кий. Два дни след нападението Нюк Цин, тогава на деветдесет и четири години, бе изведена от внука си Хонконг на обиколка из града и когато видя объркването, в което бяха изпаднали белите граждани на Хонолулу, тя предусети, че следващата половин година ще предостави на рода Кий съдбоносна възможност за материален просперитет и че ако изпуснат този рядък шанс, няма да заслужават никой повече да се съобразява с тях.

Същата вечер Нюк Цин свика синовете и по-способните от внуците си и когато неугледната й къщичка в Нууану се препълни и затъмнителните завеси бяха спуснати, тя поде:

— В цял Хонолулу хаолите се готвят да бягат. Азия, мислиш ли, че японците ще окупират Хаваите?

— Не.

— Защо бягат тогава хаолите?

— Може да са по-добре информирани от мен — отвърна предпазливият Азия.

— Ще се върнат ли японските самолети? — не отстъпваше Нюк Цин.

— Чух, че нашите летища при Уилър и Хикъм били разрушени — осведоми ги Азия — но един морски офицер каза в ресторанта, че дори и при това положение следващия път ще прогоним вражеските самолети.

Нюк Цин мисли известно време, притисна своите сбръчкани ръце към хлътналите си бузи, после ги прокара назад по почти напълно оплешивялата глава.

— Хонконг, ти как смяташ, ще се върнат ли японците?

— Може и да се опитат, но според мен едва ли ще успеят.

— Мислите ли, че е безопасно да заложим на Хонолулу? — попита Нюк Цин. — С други думи, японците ще бъдат ли държани настрани от града?

— Да — отвърна Азия.

— Има ли значение? — обади се Хонконг. Той беше на четиридесет и осем години, корав, честен човек, научен от баща си, адвоката Африка Кий, на всичките номера за оцеляване. След като му бе отказано елитното образование в Пунахоу, което би смекчило маниера му, бе възприел от баща си безпогрешен усет за опасността. Все още не беше много известен на Хаваите, понеже с удоволствие разрешаваше на именитите си чичовци да се представят пред обществеността като привидни водачи на големия клан Кий, но Нюк Цин, която дърпаше всички конци, знаеше, че в негово лице има наследник не по-малко умен и трудолюбив от нея самата. Ето защо, когато той каза „Има ли значение?“, тя се заслуша.

— Ако Япония завземе Хаваите — започна Хонконг — като влиятелни китайци, ние всички ще бъдем екзекутирани. Значи не трябва да мислим за тази възможност. ФБР няма да ни разреши да избягаме на континента, така че е излишно да мислим и за това. Принудени сме да стоим, където сме, да се молим японците да не победят и да работим по-усърдно от всякога.

Нюк Цин го изслуша, после отпусна своите тънки ръце в скута.

— Нашето щастие е в нещастието ни — прошепна тя. — Ние не можем да избягаме, но хаолите могат. Те ще бягат като изплашени зайци с всеки кораб. А щом си отидат, на мястото им ще дойдат войници и моряци с много пари. И когато пристигнат, ние ще бъдем тук. Тази война ще продължи дълго и ако сме достатъчно трудолюбиви, родът ни би могъл да стане по-силен от всякога.

— С какво да се захванем? — попита Азия.

— С недвижими имоти — отвърна Нюк Цин с невероятната решителност на хакка, за която притежаваната земя никога не е достатъчна. — Когато изплашените хаоли заминат, ние трябва да купим всичките имоти, които ще изоставят.

— Нямаме достатъчно пари, за да направим това — възрази Хонконг.

— Прощавайте — извини се Нюк Цин — не се изразих правилно. Разбира се, че не можем да си позволим да ги купим. Но можем да внесем малки депозити и да обещаем, че ще дадем останалото по-нататък. После ще експлоатираме имотите и ще печелим пари, за да изплатим дълговете си.

— Но откъде ще вземем необходимия капитал, за да започнем? — недоумяваше Хонконг.

— Ще вложим всеки цент, който притежаваме — отвърна Нюк Цин. — Азия, заеми се с това. Превръщай всичко в пари. Трябва да поемем магазините на Хоутел стрийт, защото моряците ще идват там. Хвани на работа всичките ни момичета. Австралия, твоите внучки не могат ли да отворят павилион за хотдог в Уайкики?

Семейният съвет изработи планове как да прибере всяка заблудена пара от разхождащите се военни, но най-важните тактически въпроси тепърва щяха да се обсъждат.

— Утре сутринта всеки мъж, който е годен за работа, да се яви в Пърл Харбър — разпореди се Нюк Цин. — Ако корабостроителниците са толкова пострадали, както разправят, ще има нужда от много хора. Ще ги е страх да назначават японци и нашите ще получат добри служби. Но всеки спечелен цент да бъде даван на Азия.

Семейството се съгласи, че това е правилният начин на действие, и Нюк Цин се обърна към Хонконг:

— Твоята задача ще бъде най-трудна. От теб се иска да вземаш парите, които ще набавя Азия, и да купуваш имоти. Тоест да плащаш толкова, колкото да осигуриш контрола над тях. И запомни, когато изплашените хора тръгнат да бягат, те ще приемат едва ли не всяка сума в брой, която им се предложи, и ще се надяват на съдбата да си получат останалото.

Хонконг я изслуша, после попита:

— Какви имоти да купувам, промишлени или къщи?

Въпросът предизвика спорове, но накрая Нюк Цин отсече:

— По-късно, след като войната свърши, големите пари ще са в промишлената собственост. Но преди това, когато островите започнат да се пълнят с хора, всеки ще има нужда от дом.

— Какво да правя тогава? — попита отново Хонконг.

— Купувай сега къщи, а щом започнат да постъпват парите от наемите, ги влагай в промишлена собственост — посъветва го Нюк Цин. После погледна старшите членове на фамилията и рече: — През следващите години ще ни е нужен кураж. Когато войната свърши, хората ще побързат да се върнат на Хаваите и ще кажат: „Тези проклети китайци ни окрадоха имотите“. Ще забравят, че са избягали от страх, а ние сме останали. Ала каквото и да говорят, то няма да има значение. — Тя се разсмя треперливо и ги сгълча: — Никога не съм виждала възрастни мъже толкова уплашени, като вас тази вечер. Стига да можехте, и вие бихте избягали, до един. Но за щастие ФБР няма да ви позволи. Така че всички ще трябва да останем тук и да работим.

След тази нощна среща зад затъмнените срещу бомбардировки прозорци в Хонолулу станаха три промени. Първо, доста от магазинчетата, които обслужваха военните, като им продаваха мазна храна, безалкохолни напитки и захарни пръчици, минаха в ръцете на хора от рода Кий. Те се поддържаха чисти, цените им бяха прилични и всяко носеше пари. Второ, когато започна ускореното възстановяване на пострадалата военна база в Пърл Харбър, изненадващо голям брой от инспекторите, старшите счетоводители, закупчиците и помощниците в управлението носеха фамилията Кий. Заплатите им бяха добри, работата — безупречна, а държането им — по-тихо от водата. Когато от наборните комисии питаха флота: „Да не би в Пърл Харбър да криете хора, подлежащи на мобилизация?“, военноморските сили освобождаваха със съответните извинения разни Мендонка или Гереро, но никакви Кий, защото тяхната работа там бе от първостепенно значение за войната. Трето, след като военните започнаха да докарват със самолетите си стотици цивилни съветници (а висшите чиновници пристигаха с целите си семейства), тези хора откриваха, че ако искат да наемат жилище, ще трябва да се обърнат към Хонконг Кий. Дори на генералите и адмиралите се препоръчваше: „Най-добре се посъветвайте с Хонконг“. С напредването на войната, когато на Хаваите се струпа страшно много народ, от всяка къща се вземаше тройно по-висок наем, всички магазини и заведения бяха претъпкани и само Нюк Цин и Хонконг знаеха как родът Кий незабележимо обръща спечелените пари в промишлени имоти.

* * *

Войната внесе най-дълбоки промени в живота на Хоксуърт Хейл, който бе едва четиридесет и три годишен, когато тя започна. Той, разбира се, незабавно се яви като доброволец и напомни на местните генерали за опита си от Първата световна война, но те му отговориха, че е крайно необходим на компанията „Хоксуърт и Хейл“, много от дейностите, на която бяха обвързани с нуждите на войската. Поради тази причина не му бе разрешено да влезе в армията. По-късно, когато научи, че група бивши студенти на Йейл сформират екипаж за подводница, той положи всички усилия да се включи в него, смятайки се много подходящ за подводничар, но от флота му отвърнаха доста категорично, че хората от Йейл, за които става дума, са по-близо до възрастта на сина му, отколкото до неговата. Затова беше принуден да остане в Хонолулу, където работеше в тясно сътрудничество с адмирал Нимиц и генерал Ричардсън и даваше сериозен принос в общите усилия за спечелване на войната. Наред с другите си задължения той бе поел и длъжността началник на наборните комисии и оглавяваше ръководството на гражданската отбрана.

В това си качество Хейл бе много доволен от факта, че младите японци на Хаваите без колебание се явяваха като доброволци за военна служба. Смяташе, че своеволното отхвърляне на тези момчета от страна на армията е неоправдано, и писа до президента Рузвелт:

„Сведенията ми по въпроса са от първа ръка, сър. Японските младежи са между най-лоялните граждани на страната. Защо не се разпоредите вашите хора да сформират бойна единица, състояща се от японци, която да бъде използвана само в Европа?“

От друга страна, бе разстроен, че толкова малко китайци изявяват желание да вземат оръжието и да защитават Америка.

— Щом като не се явяват доброволно — разбесня се един ден той — ще заповядам на наборните комисии да ги изкарат с калиев цианид. Къде са се изпокрили? — Накара цивилните власти да проучат въпроса и разбра, че повечето са в Пърл Харбър. Попита адмирал Нимиц:

— Да не би да твърдите, че военното строителство не може да мине без всичките тези момчета? — И беше изненадан, когато Нимиц се запозна със случая и заяви категорично:

— Да. Там са ни необходими хора, които могат да боравят със сметачна линийка.

В началото на 1942 година от военновъздушните сили предложиха на Хоксуърт да се включи в група старши офицери, които летяха до различни острови в Южния Пасифик, за да проучват възможностите за построяване на нови самолетни писти. Той, естествено, веднага се съгласи, защото жена му имаше пристъп на депресия, по време на който не можеше да разговаря разумно, дъщеря му бе в училище на континента, а синът му — в авиацията, така че нищо не го задържаше вкъщи. С голямо удоволствие навлече униформата, в която щеше да минава за полковник.

Военният му принос в това проучвателно пътуване не бе голям, но социологическите му наблюдения бяха наистина от изключително значение. Винаги когато хидропланът се насочваше да кацне в бази като остров Джонстън или Кантон, или Нукуфетау и той съзираше през тесните прозорчета кристалните лагуни и широките пясъчни наноси около скалите, Хоксуърт си спомняше всичко, което бе писал за тропиците един от дедите му, доктор Джон Уипъл, и бе в състояние да обясни на хората от авиацията много неща. Когато стъпи за пръв път на рифовете в един атол, имаше странното усещане, че се е върнал у дома, и макар от години да не си бе спомнял факта, че отчасти е и полинезиец, древното чувство за принадлежност го заля подобно вълна. Докато хората от военновъздушните сили обикаляха подходящите за летища места, често оставаше на скалите, загледан далече в океана, дълго спотаявалите се частици от кръвта на предците заиграваха във вените му и той виждаше канута и пътешествия.

Но не това бяха дълбоките промени, за които споменах. Те започнаха, когато хидропланът кацна в залива Сува на островите Фиджи. Хоксуърт се качи на малко английско корабче и отиде на брега, за да се запознае с губернатора, истински англичанин с жена американка. В началото престоят му протичаше като всяко нормално военновременно посещение на някой остров, който скоро може да бъде завзет от врага. Но докато групата се запознаваше с положението на Фиджи, Хоксуърт Хейл започна да добива впечатления, които дълбоко го разстройваха.

— Защо индийците тук са отделени? — заинтересува се той.

— О, индийците не ги бива за нищо! — отвърна секретарят на губернатора.

— Как така? — попита Хоксуърт.

— Опитвали ли сте се някога да работите с азиатци? — отвърна на въпроса му с въпрос англичанинът.

Хейл не отговори, но когато оглеждаше нивите със захарна тръстика на Фиджи, той ги намираше точно такива, каквито бяха и на Хаваите, а там, при съвсем същите природни условия и без да създават особени неприятности, ги бяха обработвали японци. Помисли си: „На Фиджи са докарани индийци, а на Хаваите — японци, със същата цел и приблизително по същото време. Но колко различни са резултатите! Японците на Хаваите са доста добри американци. А на Фиджи индийците са абсолютни чужденци. Какво ли са сбъркали управниците?“.

— Хубавото обаче е — говореше англичанинът — че ако вие, джонитата, решите да си осигурите земя за самолетни писти, няма защо да берете грижа за мръсните индийци. Те нямат право да притежават земя.

— Защо? — учуди се Хоксуърт.

— Азиатците? Да притежават земя? — попита риторично елегантният млад човек, а Хоксуърт си каза наум: „Защо, по дяволите, да не притежават? Ако съм разбрал правилно, семейство Кий сега са собственици на половината къщи на Хаваите. А най-хубавото, което може да се случи на един японец, е да си намери парче земя и да започне да я обработва. Това го прави по-малко радикал и го държи настрана от профсъюзите“.

— Значи индийците не притежават нищо от тази земя? — попита на глас Хоксуърт.

— Не, ние забраняваме това най-строго — увери го младият човек. — Нито пък имат избирателно право, така че тук сме гарантирани от неприятности.

— Искате да кажете, че онези, които са родени в Индия, нямат право на глас, така ли? — продължи да разпитва Хоксуърт.

— Нито пък родените тук — обясни служителят и Хоксуърт си помисли: „На Хаваите нашият подход е коренно различен“.

И колкото повече се запознаваше с Фиджи, толкова по-доволен се чувстваше от начина, по който азиатците на Хаваите бяха въведени в пълноправно гражданство, без пред тях да се поставят някакви сериозни бариери. Посещават ли индийците колежи? Тук нямало колежи, а на Хаваите имаше и японците учеха в тях. Притежават ли индийците парчетата земя, върху които са кацнали тесните им магазинчета? Не, а на Хаваите китайците и японците можеха да стават собственици на каквото си поискат. Вземат ли индийците участие в гражданските управленчески структури? Не, за бога, а техните азиатски братовчеди на Хаваите вече започваха да поемат някои ресори. Назначават ли се индийци за държавни чиновници? Не, а китайците на Хаваите бяха много търсени като държавни служители.

Така, посредством обстойни съпоставки между Фиджи и Хаваите, Хоксуърт Хейл разбра, че стореното, за да се включат азиатците в живота на Хаваите, е било правилно, докато онова, което бяха направили англичаните, за да останат индийците на Фиджи угнетена и омразна част от населението, е било погрешно. Именно на Фиджи Хейл за пръв път прозря колко справедливи по принцип са били потомците на мисионерите, стигайки до извода: „На Хаваите имаме стабилна основа, върху която островите ни могат да градят своето бъдеще: японци, китайци, филипинци, бели и хавайци ще работят рамо до рамо. Но не мога да си представя как на Фиджи, с тази омраза между расите, която виждам, би се намерило някакво логично решение. — После си каза мрачно, ала с чувство за хумор: — Бога ми, следващия път, когато чуя някой японски работник от плантациите със захарна тръстика да вдига врява за профсъюзи, ще му река: «Уатанабе сан, май ще е най-добре да отидеш малко на Фиджи и да видиш как живеят индийците там». Той ще се върне в Хонолулу и още от кораба ще се развика: «Моля ви, господин Хейл, пуснете ме да сляза на брега! Искам да работя на Хаваите, тук съм си много добре»“.

Сетне, изпълнен с гордост от първокласната система, създадена от неговите деди, мисионерите, посети банкета, даван от сър Рату Салака, величествен черен вожд с дипломи от Кеймбридж и Мюнхен, и когато този потомък на голям фиджийски род се появи, облечен в традиционната лава — лава[19] на туземците, с риза и сако по западната мода, с огромни кафяви кожени обувки и с медалите за храброст, получени през Първата световна война, Хейл интуитивно почувства: „На Хаваите нямаме местни жители като този тук“.

Сър Рату Салака бе изключително информиран човек. Говореше безупречно английски, знаеше как се развиват военните действия и макар вече да бе доста над петдесетте, имаше готовност да поведе фиджийски експедиционен корпус срещу японците.

— Не забравяйте, скъпи ми приятели от военновъздушните сили — предрече той — че когато завземате острови като Гвадалканар и Бугенвил, където съм ходил на етноложки експедиции, ще ви трябват хора като мен. Тъмната ни кожа ще бъде голямо предимство при разузнаването, познаването на джунглата ще ни даде възможност да се промъкваме на такива места, до които вашите хора никога не биха проникнали, а нашата привичка да се движим тихо ще ни позволи да пропълзяваме до противниците и да ги убиваме без шум, докато другарите им си седят на десетина метра по-нататък. Щом ви потрябваме, обадете се, ние сме готови.

— Ще вземете ли със себе си и индийски войници? — попита Хейл.

При този въпрос тъмнокожият му домакин избухна в смях.

— Индийци ли? — презрително изсумтя той. — Разпространихме призив за набиране на доброволци и знаете ли колко души от нашето над стохилядно индийско население се отзоваха? Двама, и то с твърдата уговорка да не напускат Фиджи. Всъщност, ако си спомням добре, не бяха съгласни да отидат дори на друг остров от тази група. Не, господин Хейл, няма да използваме индийци. Те не се записват доброволци и ние не го очакваме от тях.

Хейл си помисли: „На Хаваите от същия брой японци биха се явили петнайсет хиляди доброволци… дори за войната срещу Япония. А тук индийците не желаят да се бият и против враг, с когото нямат никаква емоционална обвързаност“. И отново го изпълни чувство за превъзходство.

Но като изпи брендито си, сър Рату Салака отбеляза с резкия тон на английски скуайр[20], какъвто всъщност беше:

— Уверявам ви, че тук на Фиджи никак не се чувстваме горди, задето не успяхме да приобщим нашите индийски работници. Някой ден ще плащаме ужасна цена за този свой пропуск — размирици, дори може би кръвопролития — и като фиджийски вожд аз особено ясно си давам сметка каква трагедия е това. Но когато посещавам Хаваите и установявам колко зле са се отнесли там към полинезийците, как са заграбили земята им, как всичките прилични държавни служби се заемат от японци и как цялата култура на един велик народ е разрушена, се виждам принуден да кажа, че макар нашите индийци да не са в завидното положение на вашите японци, ние, фиджийците, сме далеч по-добре от вашите хавайци. Ние сме собственици на земята си. Предполагам, че девет десети от обработваемите площи, които сте видели днес, принадлежат на фиджийци. Освен това онази част от държавната власт, която не се държи от англичаните, е под наш контрол. Днес старите традиции в живота ни са по-силни, отколкото преди петдесет години. Преуспяваме във всяко отношение и аз не мога да си представя, че ще се намери фиджиец с чувство за собствено достойнство, съзнаващ какъв рай е тук, който би се съгласил да си смени мястото с някой жалък хаваец, на когото не е оставена никаква собственост. Вие, американците, сте се отнесли ужасно с тях.

В групата се възцари мълчание и накрая Хоксуърт каза:

— Може би ще се изненадате, сър Рату, а предполагам, че и някои от господа офицерите ще се изненадат, но аз съм полухаваец и не се чувствам така, както твърдите вие.

Сър Рату беше кален стар парламентарист, който рядко оставяше магарето си в калта, затова внимателно разгледа госта и отбеляза безцеремонно:

— Ако се съди по вида ви, се натрапва изводът, че американската ви половина е значително по-преуспяла от хавайската. — След което се засмя учтиво и предложи по още едно бренди, казвайки на Хейл: — Говорим за твърде сериозни неща, господин Хейл, но според мен си заслужава човек да се замисля понякога над въпроса: в чий интерес управляват завоевателите един остров? Тук англичаните заявиха: „Ние управляваме тези острови в интерес на фиджийците“ и по този начин направиха лоша услуга, може дори да се каже, отнесоха се крайно несправедливо към индийците, които докараха тук да обработват нивите със захарна тръстика. Но на Хаваите вашите мисионери явно са рекли: „Ние управляваме в интерес на онези, които довеждаме да работят на плантациите“. И като са предоставили островите на китайците, са извършили голяма несправедливост по отношение на хавайците. Струва ми се, че ако предците ни бяха достатъчно мъдри, щяха да намерят някакво средно решение, което би задоволило всички. Но вие, господа, се отправяте на изток към Таити. Проучете този проблем и там. Ще видите, че французите не са се справили и на йота по-добре от англичаните тук или от американците на Хаваите.

На което Хейл отговори:

— На Хаваите поне никога няма да имаме гражданска война. Няма да има кръвопролития.

Сър Рату, гигант във всяко отношение, не можеше да остави подобна забележка да мине покрай ушите му, така че подхвърли:

— След няколко години няма да имате и хавайци.

И приемът приключи.

Хоксуърт Хейл напусна Фиджи с ужасно объркани чувства, но когато хидропланът достави инспектиращия екип в Американска Самоа, той бе хвърлен в още по-смущаващи размишления. Пристигна в Паго Паго[21] един ден преди насрочената дата, на която островите щяха да честват своето присъединяване към Америка, станало през 1900 година, и му бе казано, че тъй като неотдавна японска подводница обстрелвала Самоа, тази година островите държали да демонстрират своята лоялност към САЩ със специални церемонии. Ала на следващата сутрин Хейл видя, че застрашителните върхове около Паго Паго са преградили пътя на цял рояк дъждовни облаци и в момента над островите се изливаше пороен дъжд. Предположи, че празненствата ще бъдат отменени.

Но той не познаваше самоанците! На съмване местните моряци се строиха под дъжда и изстреляха салют. В осем военен оркестър с красиви униформи замарширува под звуците на „Звезди и ленти завинаги“, а към десет всички граждани, способни да се движат, се струпаха около прогизналия параден площад, на който самоанските части извършваха тържествени маневри. Сетне един огромен златистокафяв вожд с лице като изгряващо слънце и плът, достатъчна за двама, се приближи до пилона на знамето и произнесе пламенна реч на самоански, давайки израз на своята любов към Америка. Последваха го други и докато говореха, Хоксуърт Хейл започна да долавя думи, а накрая и цели изречения, които разбираше. Полинезийските слова отекнаха в паметта му и той бе завладян от дълбок душевен смут, тъй че когато оркестърът засвири „Знаме, обсипано със звезди“ и оръдието изгърмя, не чу бурните овации на тълпата.

Сравняваше видяното в Самоа с начина, по който Хаваите отбелязваха деня на своето присъединяване, и бе поразен от разликата. В Самоа кънтяха топовни изстрели; на Хаваите порядъчните хора запазваха мълчание. В Самоа тълпите ревяха възторжено; на Хаваите мнозина плачеха. В Самоа и бурите не можеха да възпрат населението, което изгаряше от желание още веднъж да види как любимият им нов флаг се развява символично над острова; а на Хаваите дори не вдигаха американското знаме, защото хавайците не бяха забравили, че присъединяването на техните острови към Америка бе постигнато посредством измама и несправедливост. При неизбежната победа на прогреса бе извършено насилие над един народ, по-малката общност бе осъдена на пълно незачитане. Понятно беше, че в Самоа полинезийците посрещат с овации деня на присъединяването, но на Хаваите не беше така.

За Хоксуърт Хейл тези размисли бяха особено мъчителни, защото човекът, осъществил анексията на Хаваите, беше собственият му прадядо Михей. В семейството непрекъснато му напомняха, че събитието е съвпаднало с неговото раждане, и приятелите обичаха да казват: „Хаваите и Хоксуърт са на една и съща възраст“, превръщайки онова, което мнозина смятаха за престъпление, в семейна шега. Но той си спомняше и своята прабаба, хавайката Малама, която му бе доверила преди смъртта си:

— Моят съпруг ме накара да присъствам на церемонията, когато бе смъкнато хавайското знаме. И знаеш ли какво направиха хаолите с това знаме, Хокеи? Нарязаха го на малки парченца и ги раздадоха на събралите се.

— Защо? — бе попитал той.

— За да си спомнят за този ден — бе отвърнала старата жена. — Но така и не разбрах защо ще искат да си го спомнят.

Имаше много хавайци, дори през 1942 година, които избягваха да разговарят с членове на семейство Хейл и отказваха да сядат на една маса с тях. Но други помнеха не непреклонния Михей, който им бе откраднал островите, а неговата майка Джеруша, която бе обичала хавайците, и те се съгласяваха да се хранят заедно с Хейловци. Сега, в Самоа, където дъждът не преставаше да се лее, Хоксуърт Хейл, потомък и на Михей, и на Джеруша, почувства как различните природи на двамата воюват за неговите симпатии и му се прииска да можеше да се направи нещо, за да бъдат премахнати несправедливостите на хавайската анексия, та и техните полинезийци да се гордеят с новия си флаг не по-малко от самоанците. Но знаеше, че това не е възможно. Отново се върна старата тъга, която го бе връхлетяла в Йейл при мисълта за откраднатата колекция на Джарвиз, и той си рече: „Кой би могъл да прецени резултатите от едно действие“. Посещението в Самоа не му доставяше радост.

Но когато стигнаха в Таити, тази Мека на южните морета, и хидропланът им кацна в малкия залив, разположен недалеч от Папеете[22], между остров Моореа и Диадемата на Таити, което определено го правеше най-живописната база за водосамолети в света, Хоксуърт Хейл отново бе изпълнен с вълнение, защото това бяха островите, от които бе дошъл неговият народ, това бе легендарната столица на моретата, по-красива, отколкото си я бе представял. Почувства се горд, че в жилите му тече кръв, водеща началото си оттук.

Разочарова се обаче от ползващите се с всемирна слава момичета на острова, тъй като малко от тях имаха зъби. Австралийските консерви и отказът от традиционната рибна храна лишаваха девойките от зъби още в пубертетна възраст, но, както отбеляза един майор от военновъздушните сили, „ако човек си пада по хубавите венци, може да си прекара страхотно на Таити“.

Интересът на Хоксуърт обаче бе насочен не към момичетата, а преди всичко към китайците. Френският губернатор изтъкна, че американците ще намерят на Таити една сигурна база, защото тук държали китайците с твърда ръка. Не им разрешавали да притежават земя, много видове бизнес били забранени за тях, валутният контрол ги шпионирал свирепо и, общо взето, били така притиснати, че те можели да бъдат спокойни, нямало да имат никакви проблеми. Хоксуърт понечи да каже: „У нас на Хаваите всяка година богатството на островите се умножава неколкократно благодарение на китайците, които обработват собствена земя и се занимават с търговия. Единственият валутен контрол е стремежът на банките ни да привлекат капиталите, които китайците държат в собствените си банки“. Но като гост си наложи да държи устата си затворена и продължи да събира впечатления.

По негово мнение на Таити щяха да бъдат горе-долу десет пъти по-добре във всяко отношение, ако не само разрешаваха на китайците да просперират, но ги и насърчаваха.

— Толкова много се говори за Таити — подхвърли той с известно разочарование на генерала, който водеше групата — но сравнете техните пътища с хавайските!

— Отчайващи — съгласи се генералът.

— Или тяхното здравеопазване, или магазините им, или храмовете.

— Доста жалки в сравнение с онова, което вие, момчета, сте изградили на Хаваите — отново се съгласи генералът.

— Къде са таитянските училища? Къде им е университетът? Ами летището, ами чистите болници? Знаете ли, генерале, колкото повече се запознавам с останалата част от Полинезия, толкова повече се впечатлявам от Хаваите.

Мислите на генерала бяха заети с други неща и на третия ден той обяви на екипа си:

— Колкото и да е невероятно, тук на Таити наистина няма място, на което да се построи самолетна писта. Но по̀ на север, изглежда, има един остров, където вероятно ще успеем да изравним някой от рифовете и да се сдобием с доста добра писта за кацане.

— Кой остров? — попита Хейл.

— Нарича се Бора Бора — отвърна генералът и рано на следващата сутрин насочи хидроплана натам.

Така Хоксуърт Хейл стана първият полухаваец, видял от въздуха острова на предците си Бора Бора. Той се откри пред очите му в ясен слънчев ден, океанските вълни се разбиваха във външния риф, а тъмният остров, от който се издигаха високите върхове със застрашителния монолитен блок базалт в средата, бе обграден от спокойната синева на лагуната. Дъхът му спря от чисто физическото удоволствие при гледката на този приказен остров, неговите дълбоко врязани заливи, бушуващия му прибой и канутата със странични поплавъци, кръжащи около мястото за кацане. Хейл си помисли: „Нищо чудно, че още помним стиховете за Бора Бора“ — и започна да декламира фрагменти от онзи откъс, който бе записал прапрадядо му Абнър Хейл:

Под ярки огнени звезди се гуши суша,

от чудни заливи прорязана, от върхове белязана,

с огърлица от рифове и водна пяна.

О, Бора Бора, остров на безшумните гребла!

О, Бора Бора, родина на великите мореплаватели!

Останалите в хидроплана също бяха възхитени от гледката, но по други причини. Тук имаше огромно пространство, на което корабите можеха да стоят на котва, при нужда цяла бойна флотилия би намерила убежище в лагуната. Но още по-важно беше, че малките островчета покрай външния риф бяха дълги, гладки и равни.

— Само да хвърлим тук няколко булдозера, и за три дни самолетите ще започнат да кацат — обади се един инженер.

— Ще направим още един кръг — обяви генералът — да видим дали ще постигнем съгласие кой от външните острови е най-подходящ.

И докато военните гледаха настрани, към рифа, Хоксуърт Хейл бе обърнал очи навътре към острите скалисти върхове и искрящите заливи, така дълбоко врязани в сушата, че всяка къща на Бора Бора, която успя да забележи, бе разположена край океана. Колко прекрасен бе този остров, като благословен дом сред бурното море!

Хидропланът излезе от виража и започна да се спуска към лагуната, а Хоксуърт бе развълнуван от мисълта, че пътува със самолет, който може да каца на вода, защото това трябва да е било характерно и за първите големи животни на земята, научили се да летят. Те сигурно са излитали направо от океана и са кацали на него, което сега се готвеше да стори и тяхната машина. Тя наближи водата, носейки се с повече от сто и петдесет километра в час, и Хоксуърт за пръв път си даде сметка колко бързо лети. Когато тя протегна разположеното под корема си стъпало, за да стигне вълните, той се улови, че е напрегнал задните си части и ги намества в такова положение, та да запази хоризонталността на летежа и сякаш се опитва да ги отпусне върху вълните. Справи се толкова добре, че скоро самолетът вече се плъзгаше, едва докосвайки водната повърхност, полуптица-полуриба, а сетне престана да лети и легна в скута на най-старата стихия — покорил Пасифика и накрая спрял да почине сред него.

— Здрасти, Джо! — извика един туземец пред вратата и за миг хидропланът бе наобиколен от обитатели на Бора Бора в техните бързи малки канута.

Хейл беше между първите, които слязоха на брега, защото знаеше няколко полинезийски думи и говореше доста сносно френски, и докато седеше несигурно на напречната дъска в едно от канутата, носещо се стремително по кристалните води на лагуната към пръснатото по брега село със сламени покриви, оградено от кокосови палми, си мислеше: „На Хаваите нямаме нищо, което може да се сравни с това“.

В известен смисъл беше прав, защото след като генералът и неговите хора бяха нагостени с хубава сладка аю[23] от лагуната и червено вино от Париж, вождът на селото се приближи малко смутено и поде на френски, така че Хейл трябваше да превежда:

— Генерале, ние, народът на Бора Бора, знаем, че сте дошли да ни спасите. Бог вижда, че французите не биха направили нищо за нашето избавление, понеже те ни мразят. И знаете ли защо? Защото през цялата си история никога не сме покорявани, дори и от тях, и официално се водим като доброволно присъединили се към империята им. Те така и не ни простиха, задето не се предадохме без съпротива като останалите, но ние казваме: французите да вървят по дяволите!

— Накарай го да млъкне! — нареди генералът. — Французите се отнесоха с нас изключително добре, Хейл, и не искам да слушам повече тези размирни приказки.

Но вождът бе свършил с увода и вече минаваше към сериозните въпроси:

— Затова ние, коренните обитатели на Бора Бора, искаме да ви помогнем с всичко, което е по силите ни. Казвате, че желаете да построите самолетна писта. Добре! Ние ще помогнем. Казвате, че ще ви трябват храна и вода. Добре! Ще помогнем и в това. Има и още нещо, за което, изглежда, не сте помислили, но ние ще ви помогнем и в него. Докато летящата ви лодка почива в лагуната, на вас ще ви е необходимо място на брега, където да спите. Ние ще ви отделим седем къщи.

— Кажи му, че ни трябват само две — намеси се генералът. — Не желаем да смущаваме живота на местните хора.

Гордият вожд, облечен в кафява лава — лава и с венец от цветя около слепоочията, не позволи това прекъсване да го отклони.

— Най-голямата къща ще е за генерала, а и останалите са почти толкова големи. Е, за един мъж не е много удобно да спи сам в такава къща и затова ние попитахме седем от младите ни момичета дали не биха се съгласили да поемат грижата за всичко.

На това място Хоксуърт Хейл, син на мисионери, започна да се изчервява и когато девойките бяха доведени — чистички, тъмнокоси и босоноги, със закръглени форми, облечени в саронги[24] и с венци на главите — запротестира, ала вождът наистина се зае да ги разпределя: най-високата и хубавата за генерала, а за него едно плахо и стройно петнадесетгодишно създание — и той направо капитулира. Преводът секна.

— Какво става, по дяволите? — попита генералът, но определеното за него високо и красиво седемнадесетгодишно момиче го хвана нежно за ръката и го затегли към къщата.

— Господи! — извика непочтително майорът. — На Бора Бора имали зъби!

Едно от момичетата вероятно знаеше малко английски, защото се разсмя радостно — тук островитяните бяха по-примитивни и ядяха повече риба, затова зъбите им бяха силни и бели. Майорът пое ръката на своята дама и без дори да погледне генерала, изчезна с нея.

— Не можем да допуснем това! — запротестира генералът. — Кажи им го.

Но когато Хейл им предаде неговото решение, вождът заяви:

— Ние не се боим от бели бебета. Хората на острова ги харесват.

След известно време под навеса, където се бе състояла срещата, остана само Хоксуърт Хейл, загледан в своята дългокоса петнадесетгодишна полинезийска придружителка. Тя беше едва година по-голяма от собствената му дъщеря, не така висока, но също толкова красива, а той бе един напълно объркан мъж. Сетне момичето го хвана за ръката и каза на френски:

— Господин полковник, вашата къща ви чака. Най-добре да вървим.

Поведе го по покрити с тъмен чакъл пътеки, под хлебни дървета, чиито широки листа засланяха жаркото слънце. Крачеха покрай редицата кокосови палми, завиваща към лагуната, както толкова мъже и жени от дълбините на хилядолетията, и след известно време стигнаха до една къщурка настрани от другите. Момичето спря пред ниската ограда, която пазеше от свободно разхождащите се прасета и кокошки, и рече:

— Тази къща е моя.

Почака го да влезе, последва го и развърза канапа, който държеше вдигната служещата за врата рогозка, а когато тя падна, двамата останаха сами.

Той стоеше вдървено, безкрайно смутен, стиснал купчинка книжа, сякаш бе ученик, а тя ги взе от ръцете му и бавно го заизбутва навътре, докато той седна на легло с дървена рамка и изплетена от въжета пружина, изплашен повече от когато и да било през живота си. Тя захвърли бумагите му в един ъгъл и рече:

— Името ми е Техани. А това е къщата, която моят баща построи, когато станах на петнайсет години. Аз изплетох рогозките от панданус за покрива, но останалото изгради той.

Хоксуърт Хейл, тогава на четиридесет и четири, се срамуваше, че е с петнадесетгодишно момиче, но както седеше на леглото, тя мина покрай него, дългата й черна коса се развя покрай лицето му и той усети уханието на най-омайното от всички цветя, таитянската таирия. Никога преди не бе срещал този аромат и неволно посегна да я хване за ръката, ала тя се движеше твърде бързо и не успя да го стори. Затова пък хвана десния й крак над коляното, усети как цялото й тяло замря, подчинявайки се на тази команда, и охотно се насочи към него. Без да пуска крака й, той я дръпна надолу, а тя, с венеца от таирии около слепоочията, драговолно се отпусна по гръб на леглото и му се усмихна. Хейл свали саронга й и останала гола, тя му прошепна:

— Помолих баща си за тебе, защото ти беше по-тих от останалите.

Късно следобед екипът от инспектори се събра на заседание около импровизирана маса под хлебните дървета, по всеобщо и безмълвно съгласие никой не спомена за станалото и те продължиха да дискутират къде да бъде пистата, все едно че не се бе случило нищо необичайно. Но щом падна нощта и момичетата се появиха с вечерята им, всеки офицер инстинктивно настани своето до себе си и в начина, по който тези мъже, вече не в първа младост, се грижеха младите им приятелки да получат справедлив дял от храната, прозираше невероятна нежност.

Още не бяха приключили с яденето, когато група младежи с паднали пред очите дълги коси и пъстри набедрени превръзки се появиха с китари и там-тами и в миг нощта на Бора Бора се изпълни със звуци. Публиката остана по местата си, докато накрая високата стройна красавица на генерала скочи в образувания кръг и заигра буйния, пламенен танц на острова. Това послужи като сигнал за останалите момичета, те я последваха и скоро едно от тях повлече след себе си наперения майор, който веднага се включи с някакъв собствен вариант на движенията. Последва го един полковник, а после и самият генерал. Получи се див, необуздан, очарователен танц под звездите и по-възрастните хора, които наблюдаваха отстрани, заръкопляскаха.

Момичето на Хоксуърт Хейл, Техани, не го бе поканило да танцува, защото от поведението му в сламената къщурка бе подразбрало, че е стеснителен човек, и накрая една беззъба старица разбута тълпата, застана пред него и направи няколко похотливи движения. За изненада на всички Хейл скочи на крака и се понесе в хавайска хула, в която, както повечето му съвременници от Хонолулу, бе доста изкусен. Публиката престана да вдига шум, гостите от войската седнаха, и без това уморени от собствените си изпълнения. Хейл и старата жена танцуваха възхитително. Накрая, когато хората започнаха да изразяват гласно изумлението си, майорът извика: „Хейл президент!“ и Хоксуърт се впусна в една много по-бърза разновидност на хулата, докато под одобрителните възгласи на тълпата жената правеше направо неприлични движения.

В този момент Техани излезе напред, решително избута старата вещица и зае нейното място. За няколко минути Хейл и младото момиче с нежни форми, с потоци цветя в косите, внесоха някакво древно изящество върху пясъците на Бора Бора. Той се почувства в плен на страсти, които бе смятал за отдавна мъртви, а девойката се усмихваше меко на себе си, чувствайки се обект на всеобща завист, задето нейният мъж умее да танцува, и си мислеше: „Получих най-добрия от цялата група, бях достатъчно умна да си поискам тъкмо него“.

Групата инспектори се застоя на Бора Бора девет дни и през това време селото празнуваше по цели нощи. От близкия остров Райатеа, в старите времена известен като Хавайки — свещения остров на полинезийците, пристигна млад френски държавен служител с цяла бъчва червено вино, което генералът настоя да купи, макар великодушният французин да го бе донесъл като подарък. Привечер на тази бъчва се слагаше канела и всеки, който искаше да пийне, получаваше по чаша. Оркестърът не спираше да свири. Случваше се мъжете да изпускат там-тамите от изтощение, но ги поемаха други. Седемте девойки, които се грижеха за почетните гости, рядко се отделяха от тях, така че накрая присъстваха дори на официалните заседания на военните инспектори, не разбираха и дума от онова, което се казваше, ала всяка от тях се изпълваше с гордост, когато от време на време нейният човек вземаше думата и започваше да говори разгорещено.

През тези девет дни изобщо не се споменаваше за секс, само генералът веднъж отбеляза замислено:

— Смаян съм на какво е способен един четирийсет и девет годишен мъж! — Но той подремваше по два часа сутрин, следобед и вечер.

Хоксуърт предпочиташе дори да не мисли за Техани като за реално съществуваща личност. Тя бе едно изживяване, един сън, чиито контури щяха да останат завинаги неясни. Получил нормално образование в Пунахоу и Йейл, той имаше обща, но не и правилна представа какво представлява сексът, а бракът му бе в традициите на фамилията и известно време бе изглеждал привидно благополучен, все едно че си отишъл с напълно облечената си сестра на безкраен пикник. Ала скоро дори и това бе свършило и когато в отделни моменти от последните няколко години си бе мислил за секс, бе стигал до убеждението, че лично за него той е приключил още на тридесет и пет. Техани Вахине, защото това бе цялото й име, госпожица Техани от Бора Бора, беше обаче на съвсем различно мнение. Бяха я учили, че мъжете на възрастта на полковник Хейл получават най-голямо удоволствие от секса и често са най-опитни в него; и въпреки че, що се отнася до Хейл, и двете предположения се оказаха неверни, защото той бе колкото изплашен, толкова и неопитен, тя никога не бе срещала мъж, който възприема така бързо.

Това бяха дни на неспирна, безгрижна радост. Той я любеше най-добре, когато саронгът бе небрежно наметнат около нейните бедра, гърдите й бяха разголени и в дългите й коси искряха цветя. Можеше да лежи безкрайно на въженото легло и да наблюдава движенията й, сякаш никога дотогава не бе виждал момиче. Случваше се да скочи с радостен вик, да я грабне на ръце и да я занесе на кревата сред порой от целувки. Веднъж я попита:

— Винаги ли е така на Бора Бора?

— Обикновено нямаме толкова много хубаво вино — отвърна тя и той си помисли: „В други краища на света се води война, на Хаваите изнервените мъже се карат помежду си, в Ню Йорк момичетата си правят сметката: «Дали довечера да му позволя?», а на Бора Бора е Техани“. Също като генерала, и Хейл бе смаян от онова, на което е способен един мъж на четиридесет и четири години… когато го стимулират по подходящ начин.

Предпоследната вечер Техани му пошушна:

— Кажи на другите, че утре няма да те има!

На разсъмване тя напръска лицето му с вода и извика:

— Ставай да видиш рибата!

Заведе го още сънен на едно място недалеч от къщата, където бе приготвила прясна риба тон, изчистена и измита.

— Това ще бъде най-вкусното нещо, което си ял някога през живота си — увери го тя — сурова риба по бора-борийски. Гледай ме как я приготвям, та когато си далече и ти се доще да си спомниш за мен, да си направиш и да усетиш в нея моя вкус.

Техани наряза рибата на обезкостени късчета, около пет сантиметра дълги и половин сантиметър дебели. Сложи ги в голяма кратуна, която занесе до едно непосещавано от хора кътче край лагуната, напълни няколко черупки от кокосов орех със студена солена вода и заля с нея филетата. Сетне взе прът и отбрули три лимона, разряза ги наполовина и ги изцеди в кратуната. Грижливо избра място, където слънцето припичаше най-силно, и постави рибата там, да се грее през цялата дълга гореща сутрин и да омекне в лимоновия сок и морската вода.

— Сега идва онази част, за която ми е нужна твоята помощ! — весело извика тя и посочи една наклонена палма, надвесила се над водата. На върха й се виждаха няколко зрели кокосови ореха. — Аз ще се покатеря горе, но ти трябва да хващаш орехите, когато ти ги хвърля.

И преди да успее да я спре, Техани вече бе вързала саронга си около бедрата, бе се хванала с ръце и крака за дървото и бе пропълзяла чак до върха, където бяха плодовете. Като се държеше с лявата ръка, откъсна с дясната един отбран орех, сетне го хвърли към брега с широко странично движение и Хоксуърт го хвана.

— Ураа! — нададе тя ликуващ вик и се захвана със следващия плод.

Когато слезе, намери дебела пръчка, заби я в земята и показа на партньора си как се бели външната обвивка на кокосов орех. Той се справи с тази задача, след което момичето заудря двата едри плода един в друг, докато черупката се счупи и сокът им потече в празна кратуна. Сетне заби в земята втора пръчка, този път под ъгъл, и започна бавно и ритмично да стърже кокосовия орех в тъпия й край, а напоената с нектар бяла ядка се ронеше върху сложените на пясъка листа от таро. И докато златистите й рамене се люлееха напред-назад под слънчевите лъчи, тя пееше:

Стържа кокосов орех за моя любим,

роня сладката ядка за него, соля рибата аз

под разлюляното хлебно дърво,

под ясното синьо небе,

роня сладката ядка за моя любим.

Когато свърши с това, Техани престана да забелязва Хоксуърт, сякаш той не беше там. Грижливо събра настъргания кокосов орех и сложи половината в кратуната при сока, а другата половина — в топката кафяви влакна от черупката, която сетне взе в стройните си ръце и изстиска в трета кратуна. Докато усукваше грубите влакна, от тях се отцеждаше гладка гъста течност, кокосово мляко, с което приготвяното от нея блюдо щеше да бъде доведено до съвършенство.

Техани стискаше отново и отново настъргания кокосов орех и тихичко напяваше своята песен, а в нея вече се говореше как изцежда ядките за своя любим, не как ги стърже, палмите покрай брега се свеждаха над лагуната и Хоксуърт Хейл бе завладян от поразително ясното предчувствие: „Отсега нататък, когато помисля за жена, съвсем абстрактно… в смисъл на женственост… ще виждам пред очите си това момиче от Бора Бора с хлабаво наметнатия около бедрата саронг как седи в пъстрата сянка, изцежда кокосовия орех и тихичко си тананика. Дали е била тук, под тези хлебни дървета, през всичките ми празни последни години?“. И го споходи още едно прозрение: че през идните дори още по-пусти години тя ще продължава да е тук, въплътила представата му за женственост, за грижовност, ще го преследва като видение от другата половина на живота — царствената, прекрасната, отзивчивата втора половина.

Под властта на своите видения от миналото и бъдещето той се преизпълни с желание да се отдаде на насладата от случайното сега и протегна ръка от сянката, където тя го бе настанила, опитвайки се отново да я хване за крака, но Техани безмълвно му се изплъзна и отиде до една дупка, в която бе опекла ям и таро. Започна да чупи богатото на скорбяла таро на дребни възморави късчета, а сладките картофи взе за малко в дланите си, за да ги покаже на своя любим.

— Моряците ги наричат малките небесни очи — засмя се тя и му посочи очичките на яма, струпани като съзвездието, чието появяване на изток възвестява полинезийската Нова година.

Накрая Техани наряза лука, а после смеси всички зеленчуци с гъстото кокосово мляко, изми ръцете си в лагуната, върна се и седна с кръстосани крака на слънцето пред Хейл, вдигнала високо саронга, за да открие нежните си шоколадови бедра, с разголени гърди.

— Ние имаме една такава игра — рече и както си седяха, той в сянката, а тя на слънце, започна да го пляска по раменете, затананика своята мелодия за кокосовите орехи и му направи знак да стори същото, сетне мина от раменете към горната част на ръцете му, към гръдния кош, към ханша и накрая към бедрата. Колкото повече се увличаше в играта, толкова по-леко ставаше докосването и по-бавна песента, докато с един последен жест, който започна като пляскане и завърши като прегръдка, Хейл хвана саронга й и понечи да го смъкне, ала тя извика нежно на своя език:

— Не на слънцето, Хейл тане!

Той разбра, грабна я на ръце и я отнесе в сламената къщурка, където играта стигна до очакваната развръзка.

Към обед тя го попита на френски:

— Харесва ли ти как ние на Бора Бора приготвяме това блюдо? — И донесе напоената със слънце и лимонов сок риба.

Хейл забеляза, че късчетата вече не са червени, а с примамлив сивобелезникав цвят. Техани ги изсипа в кокосовото мляко с тарото, лука и яма. После пусна вътре за аромат и няколко стриди и върху всичко това наръси свежо настъргания сочен кокосов орех. Направо с дясната ръка разбърка продуктите и с три пръста подаде на госта да опита суровата риба по бора-борийски.

— Ето така храним ние мъжете си на този остров — пошегува се тя. — А вашите момичета умеят ли да го правят? — Хейл се разсмя, Техани набута в устата му късче от добре напоената риба и се изкикоти, когато бялото мляко потече по брадата и по голите му гърди. — Колко си невнимателен — сгълча го тя. — Но си възхитителен мъж, Хейл тане. Умееш да се смееш. Нежен си. Танцуваш като бог. И си силен в леглото. Ти си мъж, когото всяко момиче може да обича. Кажи ми — помоли — обичат ли те вашите момичета?

— Да — правдиво отвърна той.

— Играят ли понякога и те игри като тази с пляскането и после преследват ли те из къщата само заради удоволствието да бъдат с теб?

— Не — отвърна той.

— Колко жалко, Хейл тане — натъжи се тя. — Годините летят и скоро… — Техани посочи една старица, която събираше миди по брега. — Тогава няма вече игри. — Изрече тези думи на своя островитянски френски с всемирна, космическа печал: — Et bientot c’est tout fini et nous ne jouons plus.[25]

— Затова ли баща ти ти е построил самостоятелна къща, когато си навършила петнайсет години? — попита Хейл. — За да научиш нужните игри?

— Да — заобяснява тя — никой приличен мъж няма да пожелае да се ожени за мен, ако не е сигурен, че съм веща в любовното изкуство. Мъжете са най-доволни, когато момичето докаже, че може да ражда деца, и знаеш ли на какво се надявам, Хейл тане? Надявам се, когато утре си заминеш със самолета, да си оставил за мен тук едно бебе. — Тя помилва плоския си шоколадов корем, който изглеждаше така, сякаш бе невъзможно някога да бъде издут от бременност. — Това искам.

Прекараха в мързел целия ден, ядоха сурова риба, най-вкусното ястие, измисляно някога на островите, и играха наивните любовни игри, на които Бора Бора бе учила дъщерите си в продължение на близо две хилядолетия, а когато му дойде времето, върху лагуната запълзяха сенки, нощта се спусна и няколко часа след като там-тамите бяха започнали да бият на селския мегдан, Техани си сложи саронга и каза:

— Хайде, Хейл тане, искам хората на Бора Бора още веднъж да ни видят как танцуваме. Ако родя бебе от теб, те ще си спомнят, че ти си бил най-добрият танцьор от всички американци.

На сутринта, когато екипът от инспектори се събра в хидроплана, за да излети обратно към Хаваите, никой не заговори за дългокосите момичета на Бора Бора, за блестящите им зъби и игрите, които знаеха, защото, ако някой ги бе споменал, всички щяха да пожелаят да останат още един ден, още една седмица на острова. Но щом машината отлепи корема си от океана и се изправи на онова, което авиаторите наричаха „стъпало“ — малката част в края на корпуса, на която огромната машина се плъзга по вълните, преди да се понесе във въздуха — Хейл отново изпита удоволствието от мига, в който човек е част от водата и от небето. Набиращият скорост самолет профуча през лагуната в това положение, накрая се издигна и всички те принадлежаха вече само на небето.

Едва тогава, след като Бора Бора изчезна в блясъка на утринното слънце, майорът отбеляза с горчивина:

— Само като си помисли човек! Ще мобилизираме добрите американски момчета, ще ги откъснем от майчините обятия, ще ги напъхаме в униформи и ще ги изпратим на Бора Бора. Господи, каква жестокост!

И до края на войната, пък и много години след нея, съществуваше нещо като мъжко братство, принадлежащите към което се срещаха случайно по барове, коктейли и делови вечери и някой от тях подхващаше:

— За Пасифика се пишат най-често глупости, но има един остров…

— Да не говориш за Бора Бора? — прекъсваше го другият.

— Да. Там ли си служил?

— Аха.

Обикновено не се казваше нищо друго, защото, ако един мъж бе изкарал военната си служба на Бора Бора, нямаше нужда от повече приказки. Ала винаги когато попадаше на такива хора, Хоксуърт Хейл отиваше и малко по-далеч:

— Срещал ли си едно стройно дългокосо момиче на петнайсет-шестнайсет години? Живееше до планината. Името му е Техани.

Веднъж се запозна с капитан трети ранг от ескортен миноносец, който бе познавал Техани. Той каза:

— Чудесно момиче. Танцуваше като богиня. Тя бе първата на острова, която роди американско бебе.

— Момче ли беше? — попита Хейл.

— Да, но го даде на едно семейство от Маупити. Там момичетата нямали възможност да си родят американски бебета, а островът искал да си има поне едно.

И изведнъж през дима в бара Хоксуърт Хейл видя танцуващо край лагуната момиче, видя древно двукорпусно кану върху сините води и си помисли: „Аз завинаги съм част от Бора Бора и моят син живее на островите“. Сетне това видение изчезна и той чу тъжния глас на девойка: „Годините отлитат и много скоро идва краят на игрите“.

След време пътуването на Хейл из южните морета даде и други плодове, освен спомена за Техани Вахине, защото, наред с нейната весела песничка за кокосовите орехи, в съзнанието му бе трайно заседнал и разговорът със сър Рату Салака от Фиджи. Той започна да сравнява всеки аспект от живота на Хаваите със съответния нему на Фиджи и Таити и стигна до следното непоклатимо убеждение: „Във всяко отношение, с изключение само на едно, ние, американците, сме свършили на Хаваите по-добра работа, отколкото англичаните на Фиджи и французите на Таити. В здравеопазването, образованието, строителството и трупането на капитали сме наистина много пред тях. А в начина, по който сме интегрирали азиатците в самото сърце на обществото, сме толкова напред, че дори е немислимо да се правят сравнения. Но сме допуснали ужасно нехайство, като сме позволили хавайците да загубят земята, езика и културата си. Можехме да натрупаме цялото това богатство и в същото време да опазим хавайците“. Ала винаги когато стигаше до този извод, той си спомняше за Джо Том Чар, който в момента председателстваше сената, а беше полухаваец-полукитаец, или за кралицата на красотата същата година, Хелън Фукуда, полухавайка-полуяпонка, или пък за безбройните Кий, които, изглежда, движеха цялата работа в Пърл Харбър и много от които бяха полухавайци-полукитайци. „Може би тук на Хаваите ние изграждаме нещо безкрайно по-добро от всичко, което Фиджи и Таити някога ще постигнат.“ Във всеки случай Хейл се върна от това пътуване, без повече да изпитва угризения заради делата на мисионерите.

* * *

Когато през първите дни на войната японските момчета на Хаваите бяха отстранени от бойните части и прогонени от Корпуса за подготовка на запасни офицери, на островите смятаха, че с това въпросът е приключен. „На никоя джапанка не може да се има вяра, така че ги изритахме всичките“ — обясняваше един генерал.

Но за всеобща изненада те упорито отказваха да приемат тази присъда. Тихо и кротко, ала с едва ли не ужасяваща морална сила тези младежи започнаха да настояват за пълните си права като американски граждани. „Ние държим да се възползваме от неотменимата си привилегия да умрем за страната, която обичаме“ — заявяваха и ако някой бе попитал синовете на Сакагава защо, те биха отговорили: „В «Маккинли» и Пунахоу се отнасяха с нас добре. Учеха ни да ценим демокрацията и ние си искаме правото да я защитим“.

Комитети, основани от японски момчета, взеха да затрупват с петиции държавните мъже. Една от тях бе написана от Горо Сакагава и гласеше:

„Ние сме лоялни американски граждани и смирено молим за правото да служим на нацията си в такъв кризисен момент. Ако смятате, че не може да ни се има доверие във войната против Япония, изпратете ни поне в Европа, където този проблем не съществува.“

Комитетите се обръщаха към генерали и адмирали, управници и съдии: „Готови сме да вършим за страната си всяка работа, която ни поверите. Няма да искаме заплати. Позволете ни да докажем, че сме американци“.

В продължение на три мъчителни месеца японските момчета не постигнаха нищо, докато накрая по-младите синове на Сакагава, възпитаници на Пунахоу, успяха да се срещнат с един от най-изключителните мъже, които Хаваите бяха дали през XX век. Името му беше Марк Уипъл, роден през 1900 година, син на лекаря, наредил да се изгори Чайнатаун, праправнук на Джон Уипъл, помагал при християнизацията на островите. Този Марк Уипъл бе възпитаник на Уест Пойнт и полковник от армията на Съединените щати. Повечето време бе служил извън Хаваите, но неотдавна бе назначен да помага на върховното командване за решаването на въпроса с японците. Във Вашингтон очакваха, че щом пристигне на островите, той на бърза ръка ще разпореди евакуацията на всички до един в някой концентрационен лагер, я в Невада, я на остров Молокай — не можеше да се вярва на никого от тях, „включително, разбира се, и на дребните жълти копелета, успели да проникнат в такива единици като 298 пехотен полк и поделенията на местния Корпус за подготовка на запасни офицери“.

Полковник Марк Уипъл разочарова, кажи-речи, всички, защото, когато пристигна на Хаваите, носейки изключително строгите директиви, връчени му лично от президента Рузвелт, който познаваше неговото семейство, не започна да издава прибързани заповеди, нито да се държи арогантно, а веднага се захвана за работа. Първият човек, когото повика на разговор, беше шефът на ФБР в Хонолулу, който докладва, както Уипъл бе и очаквал:

— Най-новите ни сведения показват, че няма нито един случай на шпионаж от страна на японците, с изключение на установените и специално изпратени агенти от японското консулство, все граждани на Япония.

— Значи прибързаният доклад от министъра на военноморските сили, че Пърл Харбър бил предаден от местните японци, е пълна щуротия? — попита Уипъл.

— Да. Но не бива да го съдим прекалено строго. Излезлите от релси генерали са му дали такива сведения. Сега вече и те знаят, че са се поизхвърлили.

— Някакви нелоялни прояви в момента?

— Тъкмо напротив, младите японци, изглежда, горят от желание да облекат униформи. Онзи ден и при мен идваха двама. Добри момчета. Изгонили ги от Корпуса за подготовка на запасни офицери и сега искат да ги използваме като трудоваци, на всичко са съгласни. Предлагат да служат без заплащане.

— Имате ли имената им?

— Ето ги.

Полковник Уипъл се поколеба, преди да вземе листчето.

— Обещавам ви, че няма да записвам какво ще отговорите на следващия ми въпрос. Но трябва да се ориентирам. Бихте ли могли да заявите категорично, че местните японци не са замесени в никакви саботажи?

— Заявявам категорично, че не е имало нито един случай на саботаж — отвърна служителят.

Уипъл забарабани с пръсти.

— Бих искал да видя имената. Ще можете ли да доведете тук момчетата?

В резултат на тази среща бе образуван комитетът „Учащи се — доброволци за победата“, първи членове на който станаха Тадао и Минору Сакагава. Той се състоеше само от японци, все високоинтелигентни и във висша степен патриотично настроени младежи. Те се досещаха, че бъдещето на съплеменниците им в Америка ще зависи от техния принос в тази война срещу Япония, и бяха решили, след като поради истерията са възпрепятствани да вземат оръжие, да грабват лопатите. Готови бяха да копаят клозетни ями, да чистят на белите войници и да строят мостове. Нямаше да има работа, която да е унизителна за тях, и щяха да я вършат за по деветдесет долара на месец, докато хаолските и китайските им съученици, наети в Пърл Харбър като цивилни лица, получаваха от държавата десет пъти повече. Тадао така и заяви на полковник Уипъл: „Готови сме да вършим всичко, за да докажем, че сме американци“.

Като препоръча основаването на този комитет, полковник Уипъл си спечели доста критики от страна на останалите офицери, но той изтъкна, че изпълнява специалната заповед на президента Рузвелт да проучи какво точно може да се направи с японците и че лично ще прецени всички възможности. Ала веднага след това предложи те да не бъдат изпращани в концентрационните лагери нито на Молокай, нито където и да било другаде и тогава се вдигна страхотна врява.

— Да не искате да кажете… — изрева един генерал от Южна Каролина.

— Искам да кажа, сър, че тези хора са лоялни американци и няма да спечелим нищо, ако ги натикаме в лагерите.

— Защо, по дяволите? Калифорния ни показа как трябва да се постъпва с тези предатели!

— Онова, което са сторили в Калифорния, си е тяхна работа. Тук, на Хаваите, ние няма да го направим.

— За бога, Уипъл, ти си подривен елемент!

Но Марк Уипъл не позволи да бъде отклонен и на сантиметър от вярната посока, в която бе поел. Когато на едно събиране собствената му фамилия го предупреди: „Ти предизвикваш много опасения, Марк. Военните казват, че си на път да опропастиш цялата си кариера“, той отговори:

— По този въпрос върху мен тегне едно допълнително бреме, което никой не може да облекчи, така че предпочитам да не чувам повече каквито и да било сплетни. Защото онова, което ще предприема, ще вбеси цялата тази военна общност. Май ще е по-добре да поукрепите разклатените си нерви.

И предложи следното:

— Мисля, че е най-целесъобразно да образуваме още сега, тази седмица, специална част от армията на Съединените щати, в която да включим само японски младежи от Хаваите. Ще ги използваме в Европа. Ще ги хвърлим против германците и ако се представят така, както съм убеден, че ще го сторят, ще възстановят доверието към себе си не само тук, но и на континента. Те ще подарят на всички свободни хора една морална победа над нацизма, която ще намери отзвук по целия свят. Със своя кураж ще докажат, че теориите на Хитлер са погрешни във всяко отношение.

Надигна се ропот, което бе надлежно предадено по телеграфа във Вашингтон, а там пък допълнително раздухаха страстите: „Японски войници в американската армия? И при това част със специално предназначение? Смешно“.

Но имаше един човек, който не го намираше смешно — президентът на Съединените американски щати. След като се запозна с доклада на полковник Уипъл, той направи изявление, в което се казваше: „Патриотизмът не се диктува от цвета на кожата, а от сърцето“.

На Хаваите все още съществуваше ожесточена съпротива срещу създаването на такава част, но когато в средата на май 1942 година президентската заповед стигна в Хонолулу, макар и неохотно, всички трябваше да се подчинят. Един сърдит генерал попита:

— Че кой ще пожелае да тръгне на бой с полк японци зад гърба си?

— Аз — отвърна полковник Уипъл.

— Искаш да кажеш… че се явяваш доброволец за тази служба?

— Да, сър.

— Имаш я. И се надявам, че няма да те застрелят в гърба.

Полковник Уипъл отдаде чест и веднага предприе необходимото, за да събере в една част всички японски младежи, вече служещи в армията — мъже като Горо Сакагава от 298 пехотен полк — и да подготви приемането по-нататък на други, в момента членуващи в „Учащи се — доброволци за победата“, и такива като Шигео, почти навършили наборна възраст. Фамилия Уипъл бе огорчена, задето най-способният й син рискува кариерата си с подобни неблагоразумни действия, но както Марк вече им бе заявил, върху него тегнеше бремето на стар дълг.

Носеше го още от времето, когато бе момче и нито един китаец в Хонолулу не желаеше да разговаря с него, защото бе син на човека, изгорил Чайнатаун по настояване на хаолските търговци. Никога не бе успял да повярва, че неговият благороден, храбър баща доктор Уипъл е извършил подобно нещо, но китайците не се съмняваха в това. Самото име Уипъл предизвикваше у тях отвращение и те не се колебаеха да го демонстрират на младия Марк. Накрая, когато и собствените му хаолски другари в игрите започнаха да подмятат разни неща, той отиде при баща си и направо го попита:

— Татко, ти ли изгори Чайнатаун?

— Ами може и така да се каже.

— За да отстраниш от бизнеса китайските търговци?

Баща му се закова на място и наведе глава.

— Така приказват сега значи. И какво си чул?

— Разправят, че имало някаква лека болест и хаолските собственици на магазини те уговорили да изгориш Чайнатаун и да отстраниш от бизнеса всички китайски търговци.

— Кой точно го разправя, синко?

— Хаолите. Китайците не са ми го казвали, защото изобщо не искат да разговарят с мен. Но зная, че го мислят.

Доктор Хюлет Уипъл тогава беше четиридесетгодишен мъж и бе толкова преуспял като практикуващ лекар, колкото изобщо бе възможно в Хонолулу, но обвинението на Марк легна като тежък камък на душата му. Той заведе дванадесетгодишния си син под едно дърво сред моравата на своя дом в Пънчбоул и рече:

— Задай ми сега всички въпроси, които те тревожат, Марк. И никога не забравяй онова, което ще ти отговоря.

— Ти ли изгори Чайнатаун?

— Да.

— И китайците изгубиха всичките си магазини?

— Да.

Марк нямаше повече въпроси, тъй че вдигна рамене. Баща му се разсмя и го подкани:

— Няма да спреш дотук, нали?

— Ти ми каза онова, което исках да зная — отвърна момчето.

— А не те ли интересува каква всъщност е истината? Какво се е случило в действителност?

— Ами ти си призна, че си изгорил квартала, както твърдят и момчетата.

— Марк, естеството на истината е такова, че не можеш да я откриеш още след първото, което си чул. Трябва да задаваш стотици въпроси, докато въз основа на реалните факти успееш сам да си съставиш мнение. Нека сега аз поставя въпросите, които ти би трябвало да ми отправиш. Съгласен ли си?

— Добре.

— Доктор Уипъл, защо изгори Чайнатаун?

— Защото градът бе заплашен от ужасна епидемия.

— Изгарянето на китайския квартал помогна ли да се спаси градът?

— Бяха спасени десет хиляди живота.

— Имаше ли намерение да изгориш китайските магазини?

— Не, огънят излезе от контрол. Изплъзна ни се.

— Ти направи ли нещо, за да избавиш китайците от гибел?

— Лично се втурнах сред огъня и им помагах да излязат на безопасно място.

— Съжаляваше ли, че не овладяхте огъня?

— Когато се прибрах вкъщи и погледнах към пепелищата, седнах и се разплаках.

— При същите обстоятелства би ли го изгорил отново?

— Бих.

Двамата Уипъл потънаха в мълчание, загледани надолу към своя град. Младият Марк бе получил бледа представа каква е истината, но онова, което каза след малко баща му, я превърна със силата на експлозия от нещо едва проблясващо в периферията на съзнанието му в сияйна действителност. Защото доктор Уипъл продължи:

— Има още два въпроса, които трябва да бъдат зададени, а те изискват по-обстойни отговори. Готов ли си?

— Да.

— Доктор Уипъл, кажи честно, нямаше ли и такива хаоли, които бяха доволни да видят китайския квартал изгорен?

— Разбира се, че имаше. Както и отделни китайци. Всяко добро дело на света бива използвано от определени хора за тяхна лична икономическа изгода. Всяко нещастие също. Ето защо можеше да се очаква, че някой ще спечели от пожара и ще се радва, че е избухнал. Когато огънят затихна, същите тези хора възстановиха Чайнатаун в предишния му вид, за да продължават да печелят по малко от копторите. Затова китайските ти приятели са прави, като казват, че някои са били доволни от унищожаването на китайските магазини. Само че аз не бях между тях.

— Доктор Уипъл, нима не разбираш защо въпреки това китайците те мразят?

— Разбирам, естествено. Те вярват на лъжата, винаги е по-лесно да се приеме една лъжа, отколкото да се открие истината. Когато се движа из Хонолулу, съм принуден да нося на плещите си и това бреме. Китайците ме мразят. Но ако знаеха истината, нямаше да е така.

Като полковник от армията на Съединените щати Марк Уипъл често си спомняше този разговор и понякога, когато, изпълнявайки задълженията си, караше своите хора да вършат тежка или неприятна работа, разбираше, че поради незнанието си те ще го намразят и че ако им бе известна истината, отношението им към него щеше да е съвсем различно. Затова се върна на Хаваите и се зае със задачата си, мотивиран от силното желание, той, Марк Уипъл, да изтрие посредством своето честно отношение към японците позорното петно, което китайците бяха лепнали на баща му Хюлет Уипъл. Ето защо, когато се нагърби с командването на японската част, това донякъде не беше доброволно действие, цялата история на неговото семейство го задължаваше да постъпи така. Тъй като Уипълови от Хаваите бяха хора, които винаги са се стремили да не допускат историята да бъде изопачавана.

Неговата изцяло японска част, командвана от група хаолски офицери, стана известна като 222 боен отряд и любима шега на по-старите войници бе да питат новобранците „От коя част си, синко?“ и щом редникът отвърне „От Ту-ту-ту[26]“, да се развикат: „Чуйте го! Той си играе на влакче!“. След малко пак ще изреват „От коя част си?“, момчето ще отговори „От Ту-ту-ту“ и те ще му се скарат: „Отговаряй, синко! Стига си пелтечил!“.

Войниците от 222 боен отряд носеха на ръкавите си униформен знак с Диамантената глава в кафяво на фона на синьо небе, в основата му имаше палма и три бели линии, изобразяващи вълните. Отдолу с печатни букви бе написано мото на местния жаргон: „По си е гот!“ Емблемата беше красива, напомняше за Хаваите, но войничетата дори и не подозираха до каква степен родният им град е „по гот“ в сравнение с някои други места, докато не разположиха основния си тренировъчен лагер в Кемп Булвър, сред гъстите гори на Мисисипи.

През първата градска отпуска на Горо Сакагава се наложи да отиде в тоалетната и той, поради незнание, се напъха в „За бели“.

— Махай се оттук, проклет жълтур! — озъби му се един местен жител и Горо побърза да се измъкне. И други имаха подобни преживявания, така че съществуваше опасност да възникнат неприятности, но същата вечер полковник Марк Уипъл показа що за човек е. Той събра цялата част и извика:

— Вие, момчета, имате само една работа. Не позволявайте каквото и да било — нито смърт, нито унижение, нито страх, нито глад — да ви отклони от нея. Вие сте тук, за да докажете на Америка, че сте лоялни граждани. Можете да постигнете това единствено като станете най-добрите войници в американската армия, най-опитните бойци.

Ако на хората от Мисисипи им хрумне да се подиграват с вас, нека се подиграват. Ще затваряте големите си усти и ще търпите. Защото, ако войник от това поделение причини дори и най-малката неприятност, аз лично ще го пратя право пред вратите на ада. Има ли някакви въпроси?

— Трябва ли да понасям, когато някой местен шегаджия ме нарича жълтур с дръпнати очи?

— Да! — разбесня се Уипъл. — Да, за бога! Защото, ако си толкова чувствителен, че заради такова нещо си готов да изложиш на опасност бъдещето на всички японци в Америка, тогава, Бог ми е свидетел, Хашимото, ти не си нищо повече от жълтур с дръпнати очи. Ти си мръсник. Ти си проклета джапанка. Ти си всичко онова, в което те обвиняват, и за мен не си мъж.

— Значи да търпим? — попита Горо с дълбок, обръщащ стомаха му гняв. — Както и да ни наричат?

— Ще търпите — изръмжа Уипъл. — Не можете ли да съберете две и две, вие, тъпи и упорити образи на Буда? — Като каза това, той се разсмя и напрежението се стопи. — Нима сте готови да рискувате бъдещето на триста хиляди японци заради обидните думи, които ви е подхвърлил някакъв случаен тип? Не бъдете идиоти. В името на всичко свято, не бъдете идиоти!

От задните редици един сержант промърмори:

— Струва ми се, че ще можем да изтърпим.

Тогава полковник Уипъл каза:

— Не преставайте да мислите за това, момчета: един ден ще тръгнете с вашата част в атака срещу германците. И тогава ще победите. Не може да има никакво съмнение, защото никога не съм ръководил по-достойни мъже. А когато победите, ще триумфирате над тесногръдието у нас, над хитлеризма в чужбина, над всяка обида, която някога сте понесли. Благодарение на извършеното от вас вашите бащи и майки, а после и децата ви, ще живеят по-добре. Нима тази цел не заслужава да се борите за нея?

Полковник Уипъл наложи изключително сурови правила и започна безкомпромисно да следи за тяхното изпълнение.

— В това поделение не искам да чувам и дума на японски! Вие сте американци. Не разрешавам при никакви обстоятелства да предлагате срещи на бели момичета. Това вбесява местните хора. Абсолютно ви е забранено да се срещате с цветнокожи момичета. Това ги вбесява дори още повече. И в този щат всяка седмица пристигат по четири дълги влака, натоварени с бира. Невъзможно е да я изпиете всичката.

Полковник Уипъл ръководеше с твърда ръка своите хора в духа на типичното поведение на военните от Уест Пойнт и традиционната гражданска порядъчност на своето семейство. В цяла Америка нямаше такава част в стадий на подготовка, където да са вземани повече дисциплинарни мерки, отколкото в Две-две-две, защото нейният командир търсеше отговорност на войниците както за занятията, така и за свободното им време и ги наказваше при най-малкото нарушение. Само веднъж избухна недоволство.

След дълги консултации и проучвания на общественото мнение добрите хора от Мисисипи решиха, че колкото до обществените тоалетни и автобусите, японските войници могат да бъдат считани за бели и ги задължиха да използват съответните услуги, но станеше ли дума за контакти с обществеността, за тях щеше да е по-добре да се смятат за нещо средно между бели и негри, изключваха ги и от двете групи.

Това вече беше прекалено и Горо отиде да говори с полковник Уипъл.

— Разбирам казаното от вас, полковник. Ние спазваме вашите правила, но това решение за тоалетните вече минава всякакви граници. Значи мога да уринирам като бял човек, но положението ми в обществото е като на негър. Основното нещо, за което се борим ние, е търпимостта между хората. Нашите момчета не желаят отстъпките, които щат Мисисипи е готов да ни направи. Искаме към нас да се отнасят като към негри.

Полковник Уипъл си спести гръмките фрази. Каза тихо:

— Съгласен съм с теб, Сакагава. Търпимостта е една цялостна тъкан без начало и край. По силата на логиката никой не може да се бори за правата на японците, а в същото време да пренебрегва правата на негрите. По силата на логиката не може, но понякога бива принуждаван. И в момента случаят е тъкмо такъв.

— Искате да кажете, че трябва да приемем решението на Мисисипи, макар да знаем, че стига да имат възможност, те ще се отнасят с нас по-зле, отколкото с негрите?

— Това е тактическото решение, което обстоятелствата ви налагат.

— Толкова е нелогично, че момчетата няма да се примирят с него.

Полковник Уипъл и този път не го скастри. Вместо това взе една заповед, размаха я пред очите му и рече:

— Ето ти я причината, поради която ще се примирите. Армията се съгласи да приеме всички японски младежи, които желаят да се запишат доброволци. Тази вечер твоите двама братя от „Учащи се — доброволци за победата“ ще пристигнат в поделението. Е, ако в Мисисипи възникнат неприятности, всичко, което успях да издействам за вас, ще отиде по дяволите. Така че, Горо, ще уринираш, където ти кажат хаолите.

Съгласно новата директива армията обяви, че ще подсили Две-две-две с хиляда и петстотин доброволци от Хаваите и още толкова от континента, но този план пропадна, защото към регистрационните гишета в Хонолулу моментално се втурнаха единадесет хиляди и осемстотин кандидати и ги задръстиха. Наложи се да бъдат върнати седем от всеки осем, включително и Шигео Сакагава, който се разплака. На континента се явиха обаче само петстотин доброволци, хиляда места останаха незаети. Армията се обърна пак към Хаваите и набързо попълни свободните бройки след слабия отзвук сред японците на континента. Шиг попадна в този втори набор.

Президентът Рузвелт сравни контрастиращите реакции на двете групи и нареди на полковник Уипъл да изпрати обяснение за случилото се. Уипъл написа:

„Тази разлика съвсем не е причина за безпокойство, напротив, още повече ни окуражава в нашата привързаност към демокрацията и нейното трайно въздействие. Аз бих се разтревожил, ако резултатът не беше такъв. Това, че японците от Хаваите постъпиха както подобава, а момчетата от континента — не, за мен лично, а смятам и за цяла Америка, е факт, който вдъхва увереност.

На Хаваите японците получиха правото да притежават земя. В Калифорния бяха лишени от него. На Хаваите ги приемат в най-добрите училища, но не и в Калифорния. На Хаваите те бяха интегрирани в обществото, станаха част от нас, докато в Калифорния са отхвърлени.

И още по-важното е, че когато войната започна, японците на континента бяха затворени в концентрационни лагери и онова, което притежаваха, им бе безмилостно отнето за пет цента срещу долар. На Хаваите известно време също се говореше за подобни мерки, ала не бе допуснато да се стигне до крайности. Веднага след Пърл Харбър доста японци са били арестувани, за да бъдат изпратени в концентрационни лагери, но моята леля ми разказа, че лично тя, както и много други видни представители на белите тръгнали по затворите и издействали освобождаването на хората, които познават като лоялни граждани. Накратко, японците на Хаваите имат много причини да се бият за Америка; тези на континента нямат нито една. И основната разлика е не в японците, а в начина, по който са се отнесли към тях собствените им съграждани.

При това положение не е ли логично, като кажеш на група хавайски японци, които не са хвърляни в лагери и чието имущество не е ограбено: «Вие можете да ни помогнете в борбата против потисничеството!», веднага да се отзоват единадесет хиляди и осемстотин души? А като минеш по концентрационните лагери и се обърнеш към събратята на същите тези хора: «Ние упражнихме над вас произвол, затворихме ви, унижихме ви и иззехме имуществото ви, но сега очакваме от вас да се запишете доброволци и да се биете за нас», не е ли логично те да отговорят: «Вървете по дяволите!»? Аз съм изненадан, че са се явили толкова много японски доброволци от континента. Те трябва да са храбри мъже и аз с радост ще ги приема в своята част“.

Когато президентът Рузвелт прочете това, попита секретаря си:

— Кой беше този Марк Уипъл?

— Вие познавахте баща му, доктор Хюлет Уипъл.

— Момчето изглежда умно. Нали на него е поверено командването на японците?

— Да. Те вече са на път за Италия.

— От тази част можем да очакваме добри новини — рече президентът.

Една вечер през септември 1943 година Нюк Цин попита внука си Хонконг:

— Не сме ли се разгърнали прекалено нашироко?

— Има нещо такова.

— Ако войната свърши утре, ще бъдем ли в състояние да запазим цялата си собственост?

— Не.

— Според теб какво трябва да предприемем? — взря се в него старата жена.

— Изглежда, вече съм те настигнал по кураж — отвърна Хонконг. — Аз съм на мнение да задържим имотите. Ще изплатим колкото можем от дълговете, а когато войната свърши, ще стегнем коланите и ще караме само на ориз, докато не получим първоначално ускорение.

— Колко тежки години можем да очакваме?

— Две много тежки. Две години на приемлив риск. Ако ги издържим, фамилията ни ще преуспее.

— Това ме тревожи — призна старицата — но съм съгласна с теб, че трябва да се борим докрай. Въпреки че, ако питаш мен, можем да продадем няколко къщи, за да понамалим натиска.

— Натискът е съсредоточен само върху нас двамата — изтъкна Хонконг. — Останалите не подозират за него. Ако тебе не те е страх, мен също.

За една старица на деветдесет и шест години бе странно да се тревожи за бъдещето, но тя се тревожеше. Вълнуваше я не нейното собствено, а бъдещето на голямото семейство Кий, вълнуваше я делото, на което бе сложила началото, но което вече не бе по силите й. Ето защо рече:

— Не сме заложили само свои пари, Хонконг, а и парите на всички Кий, на онези, които работят, на момичетата от магазините, на старците. Като помислиш за тях, все още ли си готов да задържиш всичко?

— Нали го правя за тях — отвърна Хонконг. — Зная колко крехко е изграденото от нас. Всяка къща се държи на някой магазин, на някоя служба в Пърл Харбър, на някоя нивичка, на спестяванията на някой старец. Възможно е всичко да рухне, но аз съм готов да заложа на това, че когато започне да се клати, ти и аз ще бъдем достатъчно умни да хванем падащите парчета.

— Струва ми се, че вече е започнало да се клати, Хонконг — предупреди го старата жена.

— Аз не мисля така — възрази внукът й, пренебрегвайки за пръв път съвета на баба си, и тя рече:

— Ти решаваш, Хонконг.

— Захванахме се с тази авантюра, когато хаолите бягаха от войната, и нямам намерение сега пък аз да бягам.

— Е, поне обещавам да не споделям страховете си с другите — рече старицата.

И тъй, той остана верен на своята странна, люлееща се конструкция, разчитайки единствено на собствения си кураж. Когато наемите в Хонолулу се повишиха, заплатите в Пърл Харбър и печалбите от магазините — също, продължи да залага парите, които Азия му даваше, и конструкцията ставаше все по-висока и по-нестабилна, но той не се спираше пред никакви рискове и престарялата му баба започваше все по-ясно да разбира, че в негово лице е възпитала внук, на когото може истински да се възхищава. „В много отношения — размишляваше тя, спомняйки си за Горното селище и топлите дни на своята младост — той е като баща ми. Смел е, готов е да се хвърли в големи битки и сигурно накрая ще сложат главата му в клетка насред Хонолулу.“ Сетне пред очите й изникваше зловещата гледка отпреди толкова много години — главата на баща й, отделена от тялото и изцъклена — и си казваше: „Нима това бе лоша смърт?“. И семейство Кий продължи своята опасна игра.

* * *

Докато четиримата синове на Сакагава носеха униформа и се бореха за пълноправно гражданство, техните родители и сестра им Реико бяха силно объркани, измъчваха ги противоречиви чувства. Възрастните Сакагава се молеха за благополучното завръщане на синовете си, ще рече, и за победата на американците, поне що се отнася до войната срещу Германия, и слушаха с удовлетворение, когато Реико чан им четеше от местния японски вестник „Нипу Джифи“ за успехите в Европа. Но, от друга страна, продължаваха да се молят за Япония, защото родината им бе в трудно положение и те се надяваха тя да надделее в Азия, без да признават дори пред себе си, че победите на Америка в Европа и на Япония в Азия са несъвместими.

Докато един ден господин Ишии влезе крадешком в бръснарския салон и зашепна:

— Страхотни новини! Довечера непременно ще се отбия у вас. — И преди Сакагава сан да успее да задържи дребното човече, то изчезна в следващия японски магазин.

Същата вечер, след като затвори бръснарницата и благополучно изпрати момичетата по домовете им, правейки се, че не чува подсвиркванията на шляещите се по Хоутел стрийт моряци, Камеджиро рече на Реико:

— Господин Ишии положително има да ни казва нещо много важно. — И те забързаха по тъмните улици към своята къщурка в Какаако.

Господин Ишии вече ги чакаше и след като щорите бяха спуснати и стопаните насядаха, театрално приближи до масата, върху която лежеше последният брой на „Нипу Джифи“, яростно го накъса на парчета, хвърли ги на пода и се изплю върху им.

— Така се отнасям аз с враговете на Япония! — кресна той.

— Не съм го прочела… — умолително промълви Реико, опитвайки се да го спре.

— Отсега нататък няма да четеш тази мръсна пропаганда! — важно обяви господин Ишии. — Нали ви казах, че това са само американски лъжи! А вие ми се изсмяхте: „Какво ли пък знае господин Ишии за войната“. Приятели, сега ще разберете какво знам. Знам онова, което в действителност става по света. И всички добри японци в Америка го знаят. Само вие, глупаците, дето непременно държите да четете хавайските вестници, не го знаете.

Той надуто измъкна от джоба на палтото си „Преъри Шинбун“, японски вестник, излизащ в Уайоминг, и показа на Реико вълнуващите заглавия: „Императорската армия разби американците на Бугенвил“, „Голяма японска победа при Гвадалканар“, „Президентът Рузвелт признава, че Япония ще спечели войната“. Повечето материали на първа страница бяха взети от радиопредаванията на къси вълни, излъчвани от Токио, и разпространяваха наглата японска пропаганда. Един от тях особено възмути шушукащата в холчето на Сакагава групичка. Заглавието гласеше: „Американски моряци не отричат, че са пробождали с щикове безпомощни японски войници“. Съобщението идваше от Токио и не подлежеше на съмнение.

Когато ужасът от бруталността на американците поотмина, господин Ишии продължи с важните новини: един материал, в който редакторите от Уайоминг обобщаваха хода на военните действия, позовавайки се на радиопредаванията от империята. Всички в стаичката се убедиха, че Япония не само побеждава навсякъде в Тихия океан, но и скоро ще нахлуе на Хаваите.

— Е, Сакагава сан, какво ще отговориш на императорския генерал, когато стъпи на брега в Хонолулу и попита: „Сакагава, ти държа ли се като добър японец?“ С твоите четирима синове, които се бият срещу императора? Знаеш ли какво ще каже генералът, като чуе отговора ти? Ще каже: „Сакагава, наведи се!“. После ще извади меча си и лично ще ти отсече главата.

Никой от семейство Сакагава не продума. Бяха приковали очи във вестника, само Реико местеше поглед по заглавията. Той се издаваше открито в Уайоминг, бе минал през американската цензура, следователно онова, което господин Ишии им бе прочел, беше истина. Япония печелеше войната и скоро щеше да превземе Хаваите. Измъчван от силни угризения, Сакагава сан се бе вторачил в йероглифите, които не разбираше, и попита Реико чан:

— Вярно ли е?

— Да — отвърна дъщеря му.

Една от най-вбесяващите аномалии на войната бе, че докато ФБР и Службата за сигурност при флота най-внимателно следяха японските вестници на Хаваите и се грижеха те да не се отклоняват от истината, да не поместват никакви материали, идващи от Токио, японоезичните периодични издания в Юта и Уайоминг свободно публикуваха каквото си поискат — местните военни бяха решили, че официалните японски комюникета са достатъчно смешни и абсурдни, за да се саморазобличат с течение на времето. Както всъщност и стана. Затова японската преса на континента, често издавана от типове с непоклатимо самурайско мислене, продължаваше да излива невероятен пропаганден буламач — слухове, антиамерикански настроения, лъжи с направо подривно съдържание. И когато екземпляри от тези вестници стигаха до Хаваите, където мълвата имаше свойството да добива епидемични измерения, ефектът им бе потресаващ.

— Ще кажа на императорския генерал — рече накрая Сакагава сан, — че синовете ми са се били само в Европа. Не и срещу Япония.

— Няма да ти помогне! — тъжно възрази господин Ишии. — Императорът никога няма да ти прости за стореното.

На Сакагава сан му прималя. Винаги го бяха мъчили съмнения, задето изпрати синовете си да воюват, и ето сега вестникът от Уайоминг потвърждаваше, че е сгрешил. Камеджиро гледаше безмълвно вечния си наставник, а господин Ишии се наслади в пълна мяра на неговото унижение и накрая се смили:

— Ще кажа на генерала някоя добра дума за теб. Ще го уверя, че винаги си бил предан японец.

— Благодаря ти, господин Ишии! — извика бомбаджията. — Ти си единственият приятел, на когото мога да вярвам.

Същата вечер тримата Сакагава си легнаха изтерзани и изплашени, а на следващия ден Реико почака, докато на нейния стол в бръснарницата седна интелигентен на вид млад морски офицер и тихо го попита:

— Моля ви, бихте ли ми помогнали?

— Разбира се — отвърна офицерът. — Казвам се Джаксън, от Сиатъл.

— Снощи един човек ми каза, че японците щели да завземат Хаваите всеки момент. Вярно ли е това?

Морякът отвори уста от изумление, махна пешкира от врата си и се обърна да погледне Реико, която по това време бе на двадесет и шест години и на върха на красотата си. Усмихна й се и попита:

— За бога, момиче, какви глупости са ти наговорили?

— Казаха ми, че според достоверни източници японските кораби всеки момент щели да атакуват островите.

— Вижте, госпожице — скастри я военният — ако сте шпионка и се опитвате да събирате сведения…

— О, не! — изчерви се Реико. В този момент видя, че баща й приближава, за да възстанови реда, който забраняваше всякакви разговори с клиентите. Върза отново пешкира, дръпна го силно назад, за да попречи на моряка да говори, и започна да го подстригва. — Забранено ни е да приказваме — прошепна тя.

— Къде обядвате? — попита офицерът.

— „У Сенага“ — отвърна шепнешком тя.

— Ще се видим там и ще ви разкажа за войната.

— О, не мога! — отново пламна Реико.

— Вижте, аз съм от Сиатъл. Познавам много японски момичета. Значи „У Сенага“.

На бара в ресторанта, който принадлежеше на собственика на свинеферма Сенага от Окинава, лейтенант Джаксън изненада Реико, като си поръча суши и сашими и се нахвърли върху храната с пръчици.

— Служил съм в Япония — рече той. — Ако капитанът ми ме хване, че ям с пръчици, ще ме изправят пред трибунала. За липса на патриотизъм.

— Ние пък се опитваме да се храним с вилици — подхвърли Реико.

— Сега за нападението на джапанките — поде Джаксън.

— Бихте ли били така добър да не ни наричате джапанки? — помоли Реико.

— Вие сте японци — непринудено се разсмя Джаксън. — Враговете са джапанки. Как е малкото ви име? Реико? Колко хубаво. Е, Реико чан…

— Къде сте научили това Реико чан?

— В Япония — спокойно отвърна той.

— Познавали ли сте някоя Реико чан?

— Познавах една Киоко чан.

Настъпи продължително мълчание и както похапваха суши, на Реико чан й се искаше да му зададе много въпроси, лейтенант Джаксън пък имаше желание да й каже доста неща, но никой от двамата не проговори, докато в един и същ момент Реико не посегна с вилицата към своето сашими, а офицерът бодна пръчиците в суровата риба. Сред тракане на прибори и смях Джаксън рече:

— Много бях влюбен в Киоко чан и тя ме научи малко японски, тъкмо затова получих и сегашната си служба.

— Каква е тя? — попита Реико със сериозен вид и пламнало лице.

— Тъй като говоря малко вашия език… Разбирате ли, аз не съм точно морски офицер. Аз съм сиатълски адвокат. Прикрепен съм към генерал-адютанта и работата ми е да посещавам японски семейства и да им казвам, че дъщерите им не бива да се омъжват за американски войници. Всяка седмица се срещам с около двайсет семейства… Нали знаете какви са американските мъже… Щом видят хубаво момиче, и веднага налитат да се женят. Моята работа е да не допускам това.

С внезапна горчивина той счупи пръчиците на две и кокалчетата на ръцете му побеляха.

— Всяка седмица, Реико чан, се срещам с японски момичета и споря с тях, а всички те ми напомнят за Киоко чан и вече съм на път да откача.

Лейтенантът гледаше право пред себе си — мъж, стегнат в едно голямо менгеме — и загуби желание да се храни. Реико беше практично момиче, приключи със сашимито и каза:

— Трябва да се връщам на работа.

— Ще обядваш ли утре с мен? — попита офицерът.

— Да — отвърна тя, но когато той понечи да я придружи по улицата, ахна и рече:

— Баща ми ще получи удар.

— Да не би да вярва, че японският флот скоро ще бъде тук?

— Той не — излъга момичето — но един негов приятел е сигурен в това. Каква е истината?

— След година-две ние ще унищожим Япония.

Същата вечер Реико чан обясни на баща си, че с вестника от Уайоминг нещо сигурно не е наред, защото Япония не побеждава в тази война, но това вбеси Сакагава сан. Той бе донесъл вкъщи друг брой на „Преъри Шинбун“, още по-възпламеняващ от предишния, и докато му го четеше най-търпеливо, самата Реико започна да се пита кой казва истината.

Сетне дойде и доказателството. Президентът Рузвелт пристигна в Хонолулу с военен кораб, тримата Сакагава го видяха с очите си и обърнаха внимание на начина, по който той премина през града — под охраната на десетки мъже от секретните служби. За Сакагава сан това бе сигурен знак, че Америка е силна. Но бе пропуснал да вземе под внимание изключителния ум на господин Ишии. Дългите черни автомобили едва бяха профучали покрай тях, когато развълнуваният дребосък се втурна в бръснарския салон с потресаваща новина.

— Казвах ли ти аз? — зашушна той. — О, страхотно! Ела веднага у Сакаи.

Сакагава повери бръснарницата на дъщеря си, по една странична уличка се промъкна до магазина на Сакаи и влезе през задната врата, за да не привлича вниманието, защото на японците все още се забраняваше да се събират на групи. В тясната канцелария Сакаи, господин Ишии и още няколко развълнувани възрастни мъже стояха и обсъждаха потресаващата вест. В първия момент Сакагава не успя да разбере за какво става дума, но скоро господин Ишии му обясни всичко:

— Президентът Рузвелт се е отбил на Хаваите на път за Токио. Ще се предаде без бой, ще бъде екзекутиран пред светилището на Ясукуни като обикновен военнопрестъпник и след три дни японският флот ще бъде тук!

Историите на господин Ишии винаги съдържаха точни подробности и дати и бе оправдано да се очаква публиката му все някога да забележи, че от три години насам нито едно негово пророчество не се бе сбъдвало. Но надеждата за победа в сърцата на повечето му слушатели бе така силна, че никой не му търсеше сметка за грешките.

— След три дни! — рече той. — Императорският флот ще влезе под пълна пара в Пърл Харбър. Но аз ще се погрижа за теб, Сакагава сан, ще помоля императора да ти прости, задето си изпратил синовете си да воюват.

Когато президентът Рузвелт напусна Хонолулу и се отправи към своята екзекуция в Токио, господин Ишии зачака в близко до припадък състояние от запад да се зададат бойните кораби на неговото отечество. Три нощи спа на покрива си, да не би да пропусне появяването им. Изпълнен с тревога, Сакагава също ги чакаше в своята къщичка в Какаако.

На четвъртия ден, когато стана ясно, че императорският флот ще се позабави известно време, господин Ишии остави тази тема и се захвана да разпространява отпечатания в „Преъри Шинбун“ слух, че японците били завзели Австралия и Нова Зеландия. Както каза на тримата Сакагава, имал чувството, че никак не е лоша идеята да се емигрира в Австралия, защото под владичеството на японците за всекиго щяла да се намери добра земя.

Реико чан обсъждаше всички тези слухове с лейтенант Джаксън, който слушаше търпеливо, докато младата бръснарка му разкриваше страховете си с разширени очи. Разказите й винаги го разсмиваха и веднъж той отбеляза:

— Този господин Ишии трябва да е голям глупак.

Но Реико се застъпи за дребното човече:

— Той е дошъл от Хирошима много отдавна и живее със своите заблуди.

— По-добре да внимава какво говори — отвърна морският офицер. — Може да си навлече неприятности.

Сега бе ред на Реико чан да се разсмее:

— Никой не взема господин Ишии на сериозно. Той е един симпатичен и безобиден дребосък.

Поредицата от срещи в бръснарския салон под ястребовия поглед на Камеджиро Сакагава и в претъпкания ресторант на окинавското семейство Сенага трудно можеха да бъдат наречени любовни, защото между Реико чан и лейтенант Джаксън нямаше страстни целувки и дълги сбогувания, но въпреки всичко двамата бяха влюбени. Един вторник Реико си позволи дързостта да продължи своята обедна почивка чак до четири часа. През този слънчев следобед имаше и целувки, и главозамайващи прегръдки. Една сряда вечер тя се измъкна тайно от къщи, качи се в шевролета на лейтенант Джаксън, двамата отидоха до Диамантената глава и колата спря в алеята на влюбените. Местното население казваше в подобни случаи: „Среднощни атлети наблюдават надбягване на подводници по пълнолуние“. Но бреговите патрули, които проверяваха колите, му викаха селско натискане и много се изненадаха, когато стигнаха до шевролета.

— Какво правите тук с тази джапанка, лейтенант?

— Говорим си.

— С джапанка?

— Да, с японка.

— Покажете си документите!

— На другите не поискахте документи.

— Те са с бели момичета.

Лейтенант Джаксън извади документите си с явно раздразнение и бреговите полицаи поклатиха глави.

— Това вече е върхът — рече единият от моряците. — Тя от местните ли е?

— Разбира се.

— Говорите ли английски, госпожице?

— Да.

— Е, мен какво ме интересува, след като един морски офицер не го е грижа, че се натиска с джапанка.

— Виж какво, приятел…

— Търсите ли си го, сър?

Лейтенант Джаксън вдигна поглед към двамата мускулести дангалаци и рече:

— Не.

— Не сме го и очаквали. Лека нощ, японски любовнико.

Лейтенант Джаксън седя безмълвно няколко минути, после въздъхна:

— Войната е невероятно нещо. Ако тези две момчета са още живи, когато стигнем до Токио, сигурно ще се влюбят в японски момичета и ще се оженят за тях. И с какво неудобство ще си спомнят за тази вечер!

— Нашите скоро ли ще стигнат до Токио? — попита Реико.

Лейтенантът бе впечатлен от начина, по който тя каза „нашите“.

— Защо го каза така?

Реико отвърна:

— Имам четирима братя, които се бият в Европа.

— Ти имаш… — Спря насред думата и един непреодолим импулс го накара да изскочи от колата и да се развика: — Хей, бреговият патрул! Бреговият патрул!

Двамата млади полицаи забързано се върнаха и попитаха:

— Лейтенант? Да не би тя да се е оказала шпионка?

— Момчета, искам да ви запозная с госпожица Реико Сакагава. Тя има четирима братя, които се бият в редовете на американската армия в Италия, докато ние с вас си седим на тлъстите задници в Хаваите. Когато бяхте тук преди малко, и аз не го знаех.

— Имате четирима от семейството във войската?

— Да — тихо отвърна тя.

— Всичките в пехотата?

— Да. Във флота не приемат японци.

— Госпожице — каза единият от бреговите полицаи, младеж от Джорджия — искрено се надявам братята ви да се върнат живи и здрави.

— Лека нощ, госпожице — рече другият.

— Лека нощ, момчета — измърмори Джаксън и когато патрулът зави надолу по пътя, каза със запъване: — Реико чан, мисля, че трябва да се оженим.

Тя въздъхна, стисна ръцете си много силно и отвърна:

— Аз пък мислех, че работата ти е да пречиш на мъже като теб да се женят за момичета като мен.

— Така е, но никога ли не си забелязвала как хората на такива служби в края на краищата стават жертва тъкмо на онова, срещу което се борят? Косата да ти се изправи. Намесвал съм се в около триста подобни случая и почти във всичките мъжете бяха от дълбокия Юг.

— Какво общо има това с нас? — попита Реико чан.

— Разбираш ли, у нас момчетата от Юга са учени още от раждането си, че всеки, който има различен цвят на кожата, е лош и заслужава презрение. В сърцата си те знаят, че това не може да е вярно, и когато им се удаде възможност да видят какво представлява някоя девойка с различен цвят и открият, че тя е човешко същество, изпитват потребност да се влюбят и оженят за нея.

— Ти от Юга ли си, лейтенант? И ти ли изпитваш такава потребност?

— От Сиатъл съм, но у мен импулсът е още по-силен. Защото моят баща, общо взето, добър човек, отприщи кампанията след Пърл Харбър за затварянето на всички японци в концентрационни лагери. Знаеше, че върши зло. Знаеше, че говори измислици и действа за собствена икономическа изгода. Но въпреки това не се спря. Вечерта, когато произнесе по радиото пламенната си реч, аз му рекох: „Татко, ти напълно съзнаваш, че онова, което каза, не е вярно“. А той ми отвърна: „Война е, сине“.

— Значи искаш да се ожениш за мен, за да си разчистиш сметките с него? — попита Реико. — Не бих могла да се омъжа за теб, ако нещата стоят така.

— Моята потребност е много по-дълбока, Реико чан. Спомни си, че съм живял в Япония. Надявам се, че и подир години, когато двамата остареем, няма да забравяш, че в разгара на войната съм ти казал: „След като настъпи мирът, между Япония и Америка ще се установят равноправни приятелски отношения“. Сигурен съм в това. Сигурен съм, че моят баща, който всъщност е добър човек, ще те посрещне благосклонно, като своя дъщеря. Защото хората трябва да забравят предишните си грешки. Трябва да възстановят разкъсаните връзки.

— Говориш така, сякаш проблемът е в твоя баща — тихо рече Реико.

— А според теб е в твоя, така ли?

— Никога няма да се оженим — тъжно рече Реико. — Баща ми не би го допуснал за нищо на света.

— Кажи на баща си да върви по дяволите. На моя аз вече му казах.

— Но аз съм японка — напомни му тя и го целуна по устните.

Камеджиро Сакагава разбра за любовната връзка на дъщеря си с хаол, когато една сутрин добрият му приятел Сакаи се появи в бръснарския салон и рече:

— Съжалявам, Камеджиро, но дъщеря ми не може повече да работи тук.

Сакагава ахна и попита:

— Защо? Плащам й добре.

— Да. И ние имаме нужда от тези пари, но не мога да поема риска тя да работи тук ден повече. И с нея може да стане така. Тук идват толкова много хаоли.

— Какво да стане? — сепна се Сакагава.

— По-добре да излезем отвън — предложи Сакаи и там, до канавката на Хоутел стрийт, му каза натъжено: — Ти ми беше добър приятел, Камеджиро, и добре плащаше на нашето момиче, но ние не можем да поемем риска и тя да се влюби в хаол както твоята Реико.

Вратните мускули на дребния, подобен на булдог Камеджиро се издуха, той сграбчи приятеля си за раменете, повдигайки се на пръсти, за да ги стигне.

— Какво говориш? — изрева.

— Камеджиро! — запротестира Сакаи и безрезултатно опита да се освободи от неговата вдъхваща страх хватка. — Попитай когото искаш. Дъщеря ти обядва всеки ден с един американец… в „У Сенага“.

В състояние на шок ниският Камеджиро Сакагава отблъсна приятеля си и се загледа надолу по Хоутел стрийт към ресторанта на свинаря от Окинава, и тъкмо в този момент коварният Сенага влезе в заведението си заедно с някакъв хаол. В тази недвусмислена поличба Сакагава съзря доказателство, че обвиненията на съотечественика му Сакаи отговарят на истината. Реико чан, най-добрата дъщеря, която човек може да си пожелае, силна и покорна, посещаваше окинавски ресторант заедно с един хаол! Потресен, набитият дребен мъж, тогава на шестдесет и една години, се облегна на близкия телеграфен стълб, без да забелязва потока моряци и войници край себе си.

Каква ирония на съдбата, мислеше си той, че войната бе запратила на такива благоприятни позиции две от групите, които най-силно ненавиждаше. Проклетите китайци бяха заели всичките добри служби в Пърл Харбър и с парите, които получаваха, бяха изкупили по-голямата част от Хонолулу. Техните синове не се биеха по фронтовете, а арогантността им нямаше граници. Като съюзници, привърженици на отвратителния Чан Кайши, който се бе опълчил срещу почтените японски инициативи в Китай, те се появяваха на всички паради и произнасяха речи по радиото. Китайците, мислеше си през онази ужасна сутрин Сакагава, бяха станали доста заможни.

Но особено оскърбителен бе фактът, че окинавците трупаха дори още повече пари. Ами, размишляваше с мрачен гняв Сакагава, без да сваля очи от ресторанта на Сенага, окинавците, първо на първо, са много бедни хора, нито са напълно японци, нито напълно китайци, но се правят на японци. На един окинавец не може да се има доверие, човек трябва да го наблюдава всяка минута, че, току-виж, подучил дъщерите си да подмамят собствените му синове, той е лишен от истинския японски дух. По света едва ли се срещаха хора, които да стоят по-ниско от окинавците, Сакагава бе убеден в това, но я ги виж какво постигнаха през войната!

Тъй като преди 1941 година не ги приемаха в японската общност, те се бяха обединили. По-голямата част от сметта в Хонолулу се събираше от окинавци. За да се отърват от отпадъците, те гледаха свине, хиляди и хиляди свине. И когато дойде войната и вече нямаше свободни товарни кораби, с които да се докарва на Хаваите прясно говеждо от Калифорния, към кого трябваше да се обърнат всички, за да получат месо? Към окинавците! Кой отваряше ресторант след ресторант? Окинавците! Кой щеше да излезе от войната по-богат дори и от белите? Окинавците! Беше жестока подигравка, че в края на краищата те ще станат богати, силни и уважавани само защото по волята на случая всички свине са се оказали техни.

С тези мисли дребният бомбаджия Камеджиро Сакагава се скри в тълпата на Хоутел стрийт, решил да шпионира своята дъщеря Реико, и докато чакаше, мърмореше под носа си: „С хаол, в ресторанта на окинавец!“. Това наистина бе повече, отколкото можеше да понесе.

В дванадесет и пет лейтенант Джаксън влезе в ресторанта и се настани на масата, която усмихващият се Сенага сан запазваше за него. Поръча малка чинийка туршия от репички и започна безмълвно да я яде с пръчици, а Сакагава си помисли: „Но какво прави той, шукемоно ли яде? С хаши?“.

В дванадесет и десет Реико Сакагава влезе забързано в заведението, така се усмихна и цялото й изпълнено с копнеж тяло така се устреми напред, че дори слепец би забелязал колко е влюбена. Не докосна морския офицер, но сияещото й лице и светналите й очи спряха само на сантиметри от неговите. Тя си взе с вилица няколко репички и баща й, който дебнеше от улицата, си помисли: „Всичко е толкова объркващо! Какво прави тя с тази вилица?“.

През цялото време, докато двамата се хранеха, дребният японец наблюдаваше жалката сцена — срещата на собствената му дъщеря с един хаол. Дълго преди тя да си тръгне, изтича по Хоутел стрийт обратно в магазина на своя приятел Сакаи и го попита:

— Какво да правя, Сакаи?

— Убеди ли се със собствените си очи?

— Да, онова, което ми каза, е истина.

— Хасегава също ще вземе дъщеря си от бръснарницата.

— По дяволите бръснарницата! Какво да правя с Реико?

— Трябва да разбереш кой е този хаол, Камеджиро. После да отидеш във флота и да помолиш да го преместят.

— Ще ме послушат ли? — усъмни се Камеджиро.

— За такова нещо ще те послушат — отвърна без колебание Сакаи. Сетне добави: — Но най-важната ти работа, Камеджиро, е да намериш съпруг за дъщеря си.

— От години търся — рече дребният бомбаджия.

— Аз ще я сватосам — обеща Сакаи. — Обаче няма да е лесно. След като вече се е посрамила с хаол.

— Не! Не говори така! Реико чан е добро момиче.

— Но всички вече знаят, че ходи с хаол. Кое японско семейство с чувство за собствено достойнство ще я приеме сега, Камеджиро?

— Ще положиш ли всички усилия като посредник, Сакаи?

— Аз ще намеря съпруг за твоята дъщеря. Порядъчен японец.

— Ти си ми приятел — рече просълзен Сакагава, но преди да си тръгне, добави предпазливо: — Сакаи, опитай се, моля те, да й намериш мъж от Хирошима. Така ще е по-добре.

Госпожа Сакагава бе прекарала сутринта вкъщи, слагайки кисело зеле, а следобед отиде у госпожа Марк Уипъл да навива бинтове за Червения кръст. Това се оказа доста мъчително, тъй като всички жени в стаята имаха поне по един син в Две-две-две, с изключение на госпожа Уипъл, чийто съпруг им беше командир. Ето защо разговорът, в който повечето от японските жени не можеха да вземат участие, нямаше как да не се върти около войната в Италия и тежките загуби, понасяни от частта на техните момчета. Но щом атмосферата ставаше прекалено тягостна, госпожа Уипъл, една от дъщерите на фамилия Хейл, винаги съобщаваше някой нов радостен факт. Веднъж тя каза:

— Президентът Рузвелт лично е обявил, че нашите момчета са между най-смелите, които някога са се били под американското знаме.

По-късно рече:

— Тази седмица списание „Тайм“ съобщава, че когато нашите момчета пристигнали в Салерно за градския си отпуск, другите войници на гарата ги посрещали с овации, докато слизали от влака.

Госпожа Уипъл винаги наричаше японските войници „нашите момчета“ и хаолите на Хаваите постепенно започваха да следват примера й.

И тъй, независимо дали ставаше дума за жертви или за победи, следобедът бе минал много емоционално и госпожа Сакагава, с крака, изранени от американските обувки, които се бе почувствала задължена да обуе, се прибра, зажадняла за почивка. Вместо това завари вкъщи съпруга си, който в този час на деня трябваше да е в бръснарницата, и веднага разбра, че се е случило нещо ужасно. Преди да успее да го попита, Камеджиро извика:

— Добра дъщеря си отгледала! Да върти любов с хаол!

За госпожа Сакагава нямаше по-жестоки думи. Принудена бе да признае, че някои японски момичета открито ходеха с хаоли, но те не бяха от уважаващи себе си семейства. Имаше и такива, които под давлението на войната бяха станали проститутки, ала Йорико подозираше, че те са или ета, или окинавки. Не беше за вярване, че японско момиче, изпълнено от съзнанието за течащата в жилите му горда кръв…

— Сакаи взе дъщеря си от бръснарницата, да не би и тя да се повлияе, и Хасегава спира своята от утре. — Камеджиро едва не плачеше. — Ние сме пред фалит. — Но го налегна една дори още по-голяма тревога и той се свлече на един стол, отпусна глава върху скръстените си ръце и захлипа: — Нашето семейство никога досега не се е опозорявало!

Госпожа Сакагава, която отказваше да повярва, че нейната дъщеря е стоварила върху семейството такова безчестие, изрита американските си обувки, размърда на воля пръстите на краката си и коленичи до обезумелия си съпруг.

— Камеджиро — прошепна — ние научихме Реико как се държи добрата японка, сигурна съм, че тя няма да ни опозори. Някой ти е казал една голяма лъжа.

Дребният бомбаджия отблъсна яростно жена си и закрачи из стаята.

— Аз ги видях! Тя едва не го целуна пред хората. И сега си мисля, къде е била онзи следобед, когато рече, че не й било добре? Излизала е с хаола. И къде е ходила, когато каза, че отива на кино? Возила се е с хаола в някой черен автомобил. Онази вечер чух, че спира кола, но бях твърде глупав, за да събера две и две.

В този момент влезе Реико чан, поруменяла от любов и от бързия ход до дома, и от лицата на родителите си веднага разбра, че тайната й е разкрита. Със сърцераздирателна въздишка баща й каза само:

— Собствената ми дъщеря! С хаол!

Майка й все още беше готова да сложи край на целия този скандал и попита:

— Не е вярно, нали?

В очите на Реико чан грееше вътрешното убеждение, което щеше да я крепи по време на неизбежната кавга, и тя отвърна:

— Аз съм влюбена и искам да се омъжа.

Никой не отрони дума. Камеджиро се отпусна на един стол и закри лицето си. Госпожа Сакагава беше вперила в дъщеря си невярващ поглед, а сетне започна да се държи с нея с пресилено внимание, сякаш тя вече бе забременяла. Реико се усмихна, вътрешно развеселена, ала в този момент покрусеният й баща издаде ужасен стон, тя коленичи до него и бързо заговори:

— Лейтенант Джаксън е прекрасен човек, татко. Толерантен е и е живял в Япония. Има хубава работа в Сиатъл, но смята, че след войната ще може да се установи тук. — Тя се поколеба, защото думите й останаха без отзвук, но после добави: — Където и да отиде той, аз искам да съм с него.

Баща й бавно се отблъсна от масата, отдръпна се от дъщеря си и я погледна, потресен и неспособен да повярва:

— Но ти си японка! — изкрещя в мъката си той.

— Ще се омъжа за него, татко — твърдо рече тя.

— Но ти си японка — повтори Камеджиро. Взе ръката й и продължи: — В теб тече кръвта на Япония, силата на една велика нация, всичко… — Опитваше се да докаже колко немислими са намеренията й, ала не успяваше да се сети за нищо друго, освен за най-важния факт: — Ти си японка!

Реико търпеливо му обясняваше:

— Лейтенант Джаксън е уважавана личност. Има много по-добра работа, отколкото който и да е мъж тук, за когото бих могла евентуално да се омъжа. Завършил е колеж и притежава доста пари в банката. Семейството му е известно в Сиатъл. Тези неща не са толкова важни, но ти ги казвам, за да разбереш какъв необикновен човек е той.

Камеджиро с отвращение изслуша този брътвеж и когато му се стори, че Реико ще продължи в същия дух, я зашлеви силно по бузата.

— Това ще е унизително! — кресна й той. — Вечен позор! Слуховете за твоето поведение ликвидираха бръснарницата. Момичето на Сакаи напусна. Както и дъщерята на Хасегава. След онова, което си сторила, никое достойно японско семейство не ще пожелае да общува с нас.

Реико прокара ръка по пламналата си буза и каза тихо:

— Татко, стотици порядъчни японски момичета са се влюбвали в американци.

— Всичките са уличници! — изрева Камеджиро.

Все едно че не го бе чула, Реико продължи:

— Аз зная, защото тъкмо това е работата на лейтенант Джаксън. Да разговаря с родители като вас. И момичетата не са…

— Аха! — извика Камеджиро. — Ето с какво се занимава значи! Утре отивам да говоря с адмирал Нимиц.

— Татко, предупреждавам те, че ако ти…

— Адмирал Нимиц ще разбере за това!

Дребният бомбаджия всъщност не стигна до Нимиц. Първо го спря някакъв мичман, който бе така очарован от якия японец с извитите като дъги от бъчва ръце, че го заведе при един лейтенант, който пък го изпрати при командир на флотилия, а той на свой ред влетя в офиса на контраадмирала и извика:

— Господи, Джак! Дошъл е един дребен японец с най-щуравата история, която някога си чувал. Трябва да го изслушаш!

Така цял кръг капитани, контраадмирали и адмирали прекъснаха работата си, за да слушат невероятния английски на Камеджиро, който протестираше пред флота, че един от техните офицери е довел до фалит бръснарския му салон и е съсипал дъщеря му.

— Тя бременна ли е? — попита някой от контраадмиралите.

— Внимавай какво говори! — извика Камеджиро. — По-добре вие да знае, Реико добра уахин!

— Извинете ме, господин Сакагава. На нашия език „съсипана“ означава… ами съсипана.

Когато офицерите чуха кой е „съсипал“, или каквото е там, девойката Реико, направо побесняха.

— Този проклет Джаксън! — запръска слюнки един от тях. — Работата му е да слага край тъкмо на такива неща.

— Десетки пъти съм ви го казвал — рече друг. — Не е достатъчно да напъхаш в униформа някой цивилен, за да стане от него офицер.

— Това няма отношение към въпроса — прекъсна го адмиралът с най-висок ранг. — Онова, което искам да зная, господин Сакагава, е следното. Ако младежът има добра репутация, хубава работа, стабилни доходи и е от уважавано сиатълско семейство… Следите ли мисълта ми? Вашата дъщеря е бръснарка. Според мен би трябвало да не изпускате възможността за подобен брак.

Камеджиро, който бе по-нисък поне с двадесет сантиметра от всички присъстващи, ги зяпна слисано.

— Тя е японка! — рече той на преводача. — Ще бъде безчестие, ако се омъжи за хаол.

— Как така? — попита командващият флотилия.

— Това би навлякло такъв срам на нашето семейство…

— Какво, по дяволите, искате да кажете? — сопна му се офицерът. — Откога женитбата на една джапанка за порядъчен американец е срам… за джапанката?

— Братята й в Италия биха се почувствали унизени пред другарите си — не отстъпваше Камеджиро.

— Това пък как да го разбираме? — недоумяваше един от присъстващите. — Тя има братя в Италия?

— Четиримата ми синове воюват в Италия — скромно отбеляза Камеджиро.

Един контраадмирал стана и се приближи до дребния бомбаджия.

— Имате четирима синове в Две-две-две?

— Да.

— И всичките са в Италия?

— Да.

Настъпи продължително мълчание, нарушено от адмирала, който каза:

— И аз имам син там. Непрекъснато се тревожа за него.

— Аз пък се тревожа за дъщеря си — отвърна упоритият Камеджиро.

— И ако тя се омъжи за бял, четиримата й братя няма да могат да преживеят позора?

— Никога.

— Какво искате да направи адмирал Нимиц?

— Да прати другаде лейтенант Джаксън.

— Той ще замине още този следобед — рече военният.

— Бог да благослови адмирал Нимиц! — възкликна Камеджиро.

— Странна фраза — отбеляза адмиралът. — Християнин ли сте?

— Аз съм будист. Но всичките ми деца са християни.

Когато Камеджиро бе изведен навън, щастлив, че с такава лекота е постигнал решение на тежкия си проблем, адмиралът вдигна рамене и каза:

— Ще победим тези дребни копелета, но никога няма да ги разберем.

Реико чан не видя повече лейтенант Джаксън. Подчинявайки се на секретна заповед от висшето командване, още същата вечер той излетя от Хаваите, изпратен в заточение на Бугенвил. След по-малко от седмица една част проникнали на острова японци се прокрадна през джунглата, нападна щаба, в който служеше, и се нахвърли върху му с щикове. Тъй като не разбираше нищо от огнестрелно оръжие, младият адвокат се опита да ги отблъсне със стол, но японски войник изби стола от ръцете му, прониза го в гърдите и го остави да се задуши в калта.

Никой не каза на Реико, че нейният адвокат е убит — нямаше причина да й го казват — и тя реши, че той само се е позабавлявал с нея, както правят понякога мъжете, и че се е преместил на друга служба. След като се наложи бръснарницата на баща й да бъде затворена, защото предпазливите японски семейства не разрешаваха на дъщерите си да работят при човек, който не е опазил дори своята от позорната любовна история с хаол, Реико отиде в друг салон. Понякога, когато влезеше да се подстриже някой морски офицер и тя посягаше да сложи пешкира около врата му, за момент й се завиваше свят при вида на познатите отличителни знаци на неговата риза. Друг път, когато безочливи войници се опитваха да опипват краката й, бодваше ръцете им с ножиците, както я бе учил баща й, но дори и тогава се чувстваше объркана от голямата страст, която може да пламне между един мъж и една жена.

Макар в момента Камеджиро Сакагава да не го съзнаваше, принудителното затваряне на бръснарницата всъщност бе щастие за семейството му. През първите седмици якият дребен бомбаджия не успяваше да си намери друга работа, освен да поддържа морави, занимание, което не му беше по сърце. Сетне окинавецът Сенага, собственикът на ресторанта, изпрати да му кажат, че имал нужда от келнер за новото си заведение в Уайкики, посещавано от голям брой войници и моряци, и искал Сакагава сан да поеме тази работа. Камеджиро впери в пратеника святкащи от гняв очи.

— Ако Сенага беше приятел, нямаше да разреши на едно японско момиче да разговаря в ресторанта му с хаол. Кажи му, че не приемам.

А пред жена си изсъска:

— По-скоро бих умрял от глад, отколкото да работя за окинавец.

И тогава получиха от съвсем неочакван източник финансова помощ, която ги направи едно от сравнително влиятелните и заможни японски семейства на Хаваите. Всичко това се случи благодарение на речта, която Хонконг Кий произнесе в началото на 1943 година.

Вдъхновеното слово бе произнесено още преди японските момчета от Две-две-две да се превърнат в общопризнатите герои, каквито станаха впоследствие. По онова време японците все още бяха под подозрение и един хаолски комитет, в стремежа си да разпали патриотизма заради военните облигации, убеди Хонконг да произнесе кратка реч, в която да обясни защо китайците са благонадеждни, а японците не са. Тъй като в този патриотичен комитет членуваха много от ръководните личности в Хонолулу, Хонконг, естествено, бе поласкан от поканата и отдели доста време да съчини пламенна възхвала на китайските добродетели, които да противопостави на японското двуличие. Сетне, като се качи на ораторската трибуна, той се вдъхнови от тълпата и се отклони от написания текст, така че критиките му станаха далеч по-обхватни, отколкото бе възнамерявал.

— Японските военни дълги години потискаха Китай — викна той — и сега ние следим с радост в сърцата как мощната американска армия прогонва злите японци от райони, където те нямат никакво право да бъдат.

Хонконг бе изненадан от нестихващите аплодисменти, с които масовият митинг посрещаше неговите думи, и придоби достатъчно смелост да насочи порицанието си и към японците от Хаваите. Речта му стана много популярна, благодарение на нея се продадоха голямо количество военни облигации и снимката му се появи във вестниците с текст „Патриотично настроен китайски лидер разобличава японците“.

Изявата му бе приета като огромен успех навсякъде, с изключение на един дом. В своята дървена къщурка горе в Нууану бабата на Хонконг, по онова време на деветдесет и шест години, слушаше ужасена, докато една от праправнучките й четеше на глас информацията за неговия ораторски подвиг.

— Веднага го доведете тук! — гневно викна тя и когато могъщият банкер се изправи пред нея, отпрати останалите. Щом вратата се затвори след тях, старата жена се надигна, гордо пристъпи до внука си и четири пъти го зашлеви по лицето.

— Глупак такъв! — крещеше тя. — Глупак такъв! Проклет, проклет глупак!

Хонконг се стъписа пред тази атака и закри лицето си с ръце, за да се предпази от нови плесници. Тогава разлютената спаружена старица го заблъска в гърдите, повтаряйки през цялото време „Глупак такъв!“, докато, отстъпвайки, той се блъсна в един стол и падна на него. Тя спря, почака да свали ръцете си и прикова в него изпълнен с тъга поглед.

— Хонконг — рече — вчера си се държал като голям глупак.

— Защо? — едва чуто попита той.

Тя му показа вестника с неговата ухилена физиономия сред полукръг от хаолски лица. Макар че не можеше да чете, добре помнеше какво бе чула от своята праправнучка и сега заповтаря фразите с леден сарказъм: „Ние не можем да вярваме на японците! — Нюк Цин се изплю на собствения си под. — Те са лъжливи, престъпни хора“. — Тя отново се изплю. Сетне хвърли вестника и започна да го тъпче, защото яростта й беше безмерна, и когато свърши с това, кресна на внука си:

— Голяма ли беше честта да стоиш няколко минути между хаолите?

— Помолиха ме да представя китайската общност — измънка Хонконг.

— Кой те е избирал за наш представител, глупако?

— Мислех, че след като сме във война с Япония, някой трябва да…

— Не си мислил! — беснееше Нюк Цин. — Как ще мислиш, като нямаш мозък. Заради едноминутната чест да се наредиш между хаолите ти унищожи всички благоприятни възможности, които си създадоха китайците в Хонолулу.

— Чакай малко, Лельо на Ю Чоу! — запротестира Хонконг. — Нали тъкмо за това мислех, когато се съгласих да произнеса тази реч. Това бе една възможност китайците да се представят в по-благоприятна светлина пред хаолите, които управляват островите.

Нюк Цин погледна смаяно внука си.

— Хонконг — изпъшка тя — нима смяташ, че когато войната свърши, хаолите все още ще управляват Хаваите?

— В техни ръце са банките, вестниците…

— Хонконг! Кой се бие на фронта? Кои мъже са облекли униформи? Кой ще се върне на островите, готов да поеме политическата власт? Кажи ми, Хонконг!

— Японците ли имаш предвид? — тихо попита той.

— Да! — изкрещя тя, присъщата на хакка ярост бе достигнала върха си. — Точно тях имам предвид. Те ще спечелят тази война и можеш да ми вярваш, Хонконг, че когато вземат властта, ще си спомнят ужасните неща, които си наговорил вчера, и заради твоята глупост животът на всеки Кий в Хонолулу ще стане малко по-труден.

— Нямах намерение да…

— Млъкни, глупак такъв. Когато след войната Сам започне да строи магазин, кой ще дава разрешенията и ще подписва документите? Някой японец. Ако съпругът на Рут поиска да стане собственик на автобусна линия, към кого ще трябва да се обърне за разрешително? Към някой японец. А те ще те мразят заради онова, което си казал вчера. Твоите думи вече са подредени в съответната графа на техните мозъци.

Сянката на една административна сграда, където всички разрешителни се подписват от японци, се надвеси застрашително над Хонконг и той попита:

— Какво да правим?

За членовете на семейство Кий бе показателно, че когато някой от тях дръзваше да предприеме смела крачка, той неизменно казваше „Аз направих това и това!“, ала щом трябваше да се вземат мерки и да бъде поправена нечия грешка, въпросният винаги се съветваше с лелята на Ю Чоу и питаше: „Какво да правим?“.

Старицата отвърна:

— Ще обиколиш Хонолулу и ще се извиниш на всеки японец, когото познаваш. Ще се унижаваш, така ти се пада. После ще откриеш поне двайсет души, които имат нужда от пари, и ще им ги заемеш. Ще им помогнеш да започнат нов бизнес. — Тя замълча, сетне добави разсъдливо: — По-добре ще е, ако заемеш парите на онези, чиито синове са на фронта, защото те ще са хората, които ще управляват Хаваите.

Докато обикаляше японската общност и се извиняваше, Хонконг по едно време отиде и при Сакаи, собственика на магазин, и Сакаи му каза на английски:

— Не, аз нямам нужда от пари, но моят добър приятел Сакагава бомбаджията беше принуден да затвори бръснарницата си и се нуждае от средства да отвори някакъв дюкян.

— Къде мога да го намеря? — попита Хонконг.

— Живее в Какаако.

— Между другото, някой от синовете му не е ли в Две-две-две?

— И четиримата — отвърна Сакаи.

— Ще го потърся — обеща Хонконг и същия следобед се изправи пред Камеджиро.

— Дойдох да се извиня за онова, което казах на митинга.

— По-добре ти бъдеш засрамен — изтърси без заобикалки Камеджиро.

— Да, особено като се вземе предвид, че ти имаш четирима синове на фронта.

— И всички японци също.

— Съжалявам, Камеджиро.

— Аз съжалява теб — рече набитият нисък японец, защото не обичаше китайците.

— И съм дошъл да ти заема пари, за да си отвориш магазин тук, в Какаако.

Камеджиро отстъпи назад — беше му втълпено, че каквото и да върши един китаец или един окинавец, в делата му положително се крие някакво коварство. Без да изпуска от погледа си Хонконг, той попита:

— За какво даваш заем на мен?

Хонконг отвърна смирено:

— Защото трябва да докажа, че искрено се разкайвам.

Това бе начинът, по който Камеджиро отвори своята бакалница, и понеже беше пестелив и невероятно работлив и жена му знаеше как да обслужва японските клиенти, а дъщеря му, бръснарката, имаше опит във воденето на сметки, магазинът процъфтя. Сетне, сякаш добрата съдба бе натрупала за тях цял склад дарове, в първия ден на новата 1944 година дотича Сакаи сан с една секваща дъха новина:

— Пссст! — повика той Сакагава, който тъкмо пръскаше с вода зеленчуците. — Ела тук!

— Какво? — извика бакалинът.

— Ела навън!

Сакагава излезе от магазина и позволи на Сакаи сан да го отведе в една уличка, където той му съобщи с благоговеен тон:

— Намерих съпруг за дъщеря ти!

— Наистина ли? — възкликна Сакагава.

— Да! Чудесно й подхожда!

— Японец, нали?

Сакаи погледна презрително стария си приятел.

— Що за сватовник щях да бъда, ако дори ми бе минало през ума да ти предложа друг, освен японец?

— Извинявай! — рече Сакагава. — Сигурно ще ме разбереш, нали едва ни се размина.

— Този мъж е идеален. Малка къща. Немалко пари. Добър японец. И как мислиш, какво още?

— Той е… — Трудно му бе да произнесе думите, прекалено бе да се надява на толкова много.

— Да! Той е хирошимец!

Гъст облак от еуфория обгърна двамата шушукащи мъже, защото посредникът Сакаи бе точно толкова щастлив, колкото и Сакагава, че едно почтено японско момиче най-сетне ще си има добър съпруг, на всичкото отгоре и хирошимец. Накрая Сакагава мина към по-маловажен въпрос:

— Кой е той?

— Господин Ишии! — възторжено заяви Сакаи.

— Той съгласи ли се да се ожени за дъщеря ми? — недоверчиво попита Камеджиро.

— Да! — извика сватовникът Сакаи.

— Знае ли за нея… за хаола?

— Разбира се. Честта ме задължаваше да му го кажа.

— И въпреки това е готов да я приеме? — не можеше да повярва Камеджиро.

— Да. Той твърди, че се чувства призван да я спаси.

— Този добър човек! — възкликна Сакагава. Повика жена си и й каза: — Сакаи е успял! Намерил е съпруг за Реико чан.

— Кой? — попита практичната му съпруга.

— Господин Ишии!

— Хирошимец!

И преди Реико чан да разбере за предстоящото си омъжване, сред японската общност плъзна мълвата, че си е намерила съпруг от Хирошима, и почти всички най-искрено се радваха на нейния късмет, особено пък като се има предвид, че се бе забъркала с хаол. Но едно момиче, което бе завършило гимназия, отбеляза:

— Господин Ишии трябва да е трийсет и пет години по-възрастен от Реико.

— Какво значение има? — сопна се майка му. — Нали е от Хирошима!

Реико беше в бръснарницата на Хоутел стрийт и подстригваше един моряк, когато новината стигна и до нея. Момичето от съседния стол й пошушна на японски:

— Моите поздравления, Реико чан!

— За какво? — попита Реико.

— Сакаи сан ти е намерил съпруг.

Японската фраза прозвуча странно в ушите на Реико, защото, макар и отдавна да подозираше, че родителите й са наели посредник, за да й намери съпруг, изобщо не бе очаквала, че от това ще излезе нещо сериозно. Подпря се на бръснарския стол и попита с равен глас:

— И кой разправят, че е мъжът?

— Господин Ишии, прекрасно, нали?

Реико чан продължаваше механично да движи пръстите си и човекът на стола я предупреди:

— Отстрани не толкова късо, госпожице.

— Извинете ме — рече Реико. Щеше й се да избяга вън от бръснарницата, далеч от всички, но продължи да си върши работата. Търпеливо оформи косата на моряка, точно както той желаеше, сетне се зае да сапунисва врата и бакенбардите му и попита: — Прави ли ги искате, или малко полегати?

— Както ще е най-хубаво — отвърна младежът. — Говорите добър английски. По-правилно и от мен.

— Ходила съм на училище — тихо пророни Реико.

— Добре ли сте, госпожице? — извърна се към нея морякът.

— Да.

— Не ми изглеждате много добре. Вижте, госпожице…

Реико без малко щеше да припадне, но с върховни усилия успя да се овладее и свърши със сапунисването. Ала когато се опита да вземе бръснача, не успя да се справи с него. В силен смут погледна изплашения моряк и тихо попита:

— Ще имате ли нещо против този път да не ви избръсна врата? Вие ми се свят.

— Трябва да си полегнете, госпожице — рече морякът, изтривайки сапуна от бакенбардите си.

Когато той си тръгна, Реико окачи престилката, каза „Отивам си вкъщи“ и по дългия път до Какаако се опитваше да не сравнява господин Ишии с лейтенант Джаксън, ала не можеше да попречи на мислите си да текат в тази посока. После, като наближи бакалницата, потърси сили в следното утешение: „Той е един побъркан дребосък и повече подхожда за мой баща, отколкото за съпруг, но е истински японец и баща ми ще е щастлив“. И без да мисли повече за своя отсъстващ сиатълски адвокат, който не й бе написал дори и едно писмо, тя влезе в магазина на семейство Сакагава, отиде при баща си и се поклони.

— Много съм ти благодарна, татко.

— Той е хирошимец! — изтъкна Сакагава.

На сватбата, която бе най-забележителното събитие в японската общност през февруари 1944 година, посредникът Сакаи командваше всичко. Той казваше на семейството къде да застане и на свещенослужителя какво да прави, и на жениха как да се държи. Господин Ишии бе прекарал първата половина на следобеда, показвайки на събралите се последния брой на „Преъри Шинбун“, който твърдеше, че доблестните войски на императора най-сетне са прогонили всички американски моряци от Гвадалканар и готвят голямо нашествие на Хаваите. Един от гостите, който имаше двама синове в Италия, пошушна на жена си:

— Мисля, че дядката се е побъркал.

— Шшшш! — рече жена му. — Той се жени!

Когато навалицата бе най-гъста, погледът на Реико чан, облечена в стара японска носия, случайно падна върху нейния жених, за пръв път, след като бе обявен годежът им, и тя не успя да скрие от себе си факта, че той е едно патетично прегърбено старче. Цялото й американско образование я караше да избяга от тази смахната церемония, почувства главата си ужасно замаяна и каза на едно момиче до себе си:

— Това оби много ми стяга, трябва да изляза малко на въздух.

И тъкмо щеше да побегне, когато посредникът Сакаи извика „Започваме!“ и откри сложната, красива японска брачна церемония.

Щом тя приключи, жените се насъбраха около Реико чан и я отрупаха с възторзи:

— Толкова си красива в това кимоно! Истинска булка, с пламнали страни и сведен поглед.

— Толкова е прекрасно да знаеш, че и той е хирошимец!

Тълпата така я притисна, че тя не издържа.

— Това оби наистина е много стегнато. Трябва да изляза на въздух. — Напусна сватбеното празненство, отиде сама на верандата и задиша дълбоко. Появи се тъкмо навреме, за да посрещне раздавача, който пристигна на велосипед.

В следващия момент гостите вътре чуха откъм вратата стонове като на смъртно ранено животно, втурнаха се навън и намериха Реико чан, която пищеше и пищеше, и никой не можеше да я спре, защото в ръката си бе стиснала телеграма от Министерството на войната — с нея известяваха семейство Сакагава за събития, разиграли се неотдавна край една река в Италия.

* * *

В мъгливата утрин на 22 септември 1943 година момчетата от Две-две-две видяха пред носа на кораба им да се очертава хълмистият бряг на Италия и сержант Горо Сакагава си помисли: „Обзалагам се, че там се е потулила някоя германска дивизия и само ни чака да стъпим на сушата“.

Той излезе прав: щом японските младежи слязоха от транспортния параход, за да завземат бреговата ивица край Салерно, германски самолети и тежка артилерия се опитаха да ги сплашат, но тяхната цел бе пущинакът и всички взводове стигнаха там без загуби, с изключение на един редник с остригана глава на име Ташимото, който навехна глезена си. Войниците предадоха от уста на уста новината за произшествието заедно със заядливата забележка: „Както сигурно се досещате, той е от Молокай“.

Салерно се намираше на югоизток от Неапол и бе избран, защото представляваше добра изходна позиция за придвижване към отдалечения около двеста и четиридесет километра Рим, и още в деня на дебаркирането Две-две-две започна дългия си марш на север. Немците, които знаеха както за идването, така и за състава им, бяха решени да ги спрат. Хитлер беше издал специална заповед: „Дребните жълти войници, изменили на нашия съюзник Япония и безскрупулно използвани от своите еврейски господари в Америка за пропагандни цели, трябва непременно да бъдат разгромени. Ако тези престъпни дребосъци постигнат победа, пропагандата срещу нас ще се засили още повече. Те трябва да бъдат спрени и пометени“.

Японските младежи от Хаваите не знаеха за тази заповед и когато на пътя им една след друга започнаха да се изпречват отбранителните линии и масираният отпор на германците, те стигнаха до извода: „Тези шваби трябва да са най-добрите бойци на света. Много по-тежко е, отколкото ни казваха“. Ако Две-две-две бе напреднал с пет километра, това означаваше, че е била преодоляна първокласната отбрана на немците, че мини са разкъсвали момчета от Мауи, танкове са премазвали войници от Молокай, гигантски снаряди са избухвали сред взводовете от Кауаи и мощни сухопътни сили са влизали в отчаяна схватка с тях за всеки хълм. Загубите бяха тежки и хонолулският „Мейл“ започна да помества списъци на убитите с имена като Кубокауа, Хига и Моригучи.

Яростните усилия на немците да задържат и посрамят японските младежи имаха обратен на желания от Хитлер ефект. Военните кореспонденти на съюзниците, както от Европа, така и от Америка, бързо откриха, че докато на другите фронтове може и да не попаднат на интересна история, то покрай Две-две-две винаги се намира нещо вълнуващо, защото това бе частта, която се биеше с най-елитните сили на противника. Заедно с други репортери и Ърни Пайл вървя няколко дни с хавайските войници и писа:

„Бях свикнал нашите американски момчета да не се стъписват пред силно превъзхождащ ги противник, но тези ниски чернооки бойци поставят нов рекорд. Те продължават да пердашат немците дори когато и най-смелият мъж би се предал или би отстъпил. Те са едно чудесно попълнение на нашия тим и десетки войници от Тексас и Масачузетс са ми казвали: «Радвам се, че са на наша страна». Тъй че твърдото решение на Хитлер да нанесе на японците такъв мощен удар, та те позорно да капитулират, доведе до обратен резултат, хавайските войници продължават да се бият с чест.“

Веднъж Ърни Пайл попита Горо Сакагава:

— Сержант, защо тръгнахте към онази група къщи? Нали знаехте, че там е пълно с немци?

Думите, които му каза в отговор Горо, станаха известни както в Италия, така и в Америка:

— Трябваше. Ние водим двойна война: срещу германците и за всеки японец в Америка.

Репортер Пайл: „Те печелят и двете войни“.

Септември, октомври, ноември, декември — вълшебните месеци, месеците на поезия и ритъм, в които нощите стават по-студени и леките мъгли на Италия се превръщат в скреж. Колко прекрасни бяха те за младежите от Хаваите, които за пръв път се убеждаваха, че като бойци не отстъпват на никого в света. „Ние водим двойна война!“ — казваха си те и стигнеха ли до някой окъпан в слънце италиански град, открояващ се като гравюра срещу хълмовете с ясните очертания на всяка своя кула, атакуваха яростно и пресметливо и стъпка по стъпка отблъскваха немците към Рим. Полковник Уипъл, зарадван от представянето на своите войници и доволен от хвалебствените отзиви за тях в американската преса, въпреки всичко ги предупреждаваше:

— Не може вечно да е така лесно, както досега. Немците все някъде ще се окопаят наистина солидно. Тогава ще видим дали сме толкова добри, колкото разправят.

В началото на декември Хитлер изпрати на италианския фронт един фанатизиран пруски полковник на име Зеп Зайгел, необичайно съчетание от наследствени пруски традиции и преданост към нацизма. Фюрерът му бе наредил кратко и ясно: „Унищожи японците!“ и като изучи картите си, той реши: „Ще го направя при Монте Касино“. Полковник Зайгел бе твърдоглав тридесет и седем годишен мъж, чието израстване в чин бе ускорено поради предаността му към Хитлер. Беше доказал своите възможности на три различни фронта и бе решен при Монте Касино да повтори предишните си успехи. Японците щяха да лазят в краката му.

И тъй, докато се изнизваше декември, докато Две-две-две упорито напредваше с бой нагоре по италианския ботуш в посока към Рим, редица признаци показваха, че тяхната решителна битка ще е някъде около стария манастир Монте Касино, и когато го наближиха, всички се мобилизираха. В същото време полковник Зеп Зайгел придвижваше от север няколко от най-боеспособните германски части в Италия, но нямаше намерение да се бие с японците по планинските склонове. На войските му не бе разрешено да разположат предните си позиции върху идеалната за целта купчина скали. Той ги остави долу в ниското, по бреговете на река Рапидо, която тук течеше в посока север-юг; японците щяха да дойдат от изток, а немците се окопаха по протежение на западния бряг. Като направи преглед на силите, които бе разположил покрай реката, полковник Зайгел заяви:

— Тук ще ги спрем.

На 22 януари 1944 година полковник Марк Уипъл стигна с японските си войници на километър и половина източно от Рапидо и им каза:

— Заповедите ни са ясни. Да прекосим реката… така че идващите след нас части да атакуват онези скали там горе. Германците твърдят, че и заек не можел да премине подстъпите, без по него да се стреля от шест посоки. Но ние ще преминем.

Той изпрати разузнавателна група, в която влизаха сержант Горо Сакагава, неговият брат Тадао, който скицираше добре, и четирима стрелци. На 22 януари те се измъкнаха от своите укрития още щом започна да се здрачава и запълзяха по корем през най-трудния терен на бойни действия, който американците щяха да срещнат през цялата Втора световна война. Тадао Сакагава чертаеше с педантично старание карти на маршрута им. На двеста метра западно от мястото, където се намираха в момента, частта им би се натъкнала на напоителна канавка, метър широка и метър и двадесет дълбока. И когато изпълзят от нея, войниците щяха да се озоват точно пред немските картечници и едно около тридесет метра широко мочурище, зад което имаше друга канавка. А още тридесет метра по-нататък се спотайваше трети изкоп, два пъти по-дълбок и два пъти по-широк. Излезеха ли от него, бойците щяха да се натъкнат на плътна стена от картечен огън.

Като го прекосиха в мрака, Горо Сакагава облиза устни и попита хората си:

— Какво е това отпред?

— Прилича на каменен зид.

— Господи — прошепна Горо — не може да се очаква нашите момчета да преодолеят тези три рова, а сетне да се катерят по зид. Колко е висок?

— Като че ли някъде към три метра и половина.

— Невъзможно е — отвърна Горо. — Ще се разделим, момчета. Вие ще тръгнете натам, а ние насам. Да видим дали някъде няма пролука.

В тъмнината не откриха никакво отверстие, само дебела, убийствена каменна стена, три метра и половина висока и отгоре назъбена. Когато се събраха отново, Горо рече с дрезгав шепот:

— Господи, как може някой да прескочи това проклето нещо, когато отвсякъде дебнат картечници? Шшшш!

Внезапно немците откриха огън, но хората, които стреляха, очевидно бяха чули нещо от друга посока, защото куршумите не падаха близо до Горо и хората му.

— Хайде — подкани другарите си той, когато стрелбата секна — прехвърляме се!

Търпеливо и сръчно, помагайки си взаимно, шестте японски момчета преодоляха под прикритието на тъмнината всяващата ужас стена и скочиха право до ръба на пресъхналото речно корито. То бе около двадесет и пет метра широко, близо пет метра дълбоко и всеки сантиметър от него бе под обстрела на немски картечници. Шестимата войници запълзяха по корем през сухото дере, надявайки се към тях да не бъдат насочени прожектори. Потяха се от страх въпреки нощния студ.

Ала едва когато стигнаха до отсрещната страна, разбраха какво е истински страх, защото в тяхната посока блеснаха прожектори, затракаха картечници и те едва успяха да намерят прикритие из пукнатините в подножието на западния бряг. Онова, което ги хвърли в най-голям ужас, не бе повелителното стакато на картечниците, нито опипващите пръсти на прожекторите, а чудовищното препятствие, срещу което бяха изправени. Брегът се издигаше от коритото почти отвесно на височина пет метра и завършваше с два реда ограда от бодлива тел. Можеше да се очаква, че между тях има мини на разстояние половин метър една от друга.

— Отбелязваш ли всичко? — пошушна Горо на Тадао. — Щото като видят това, едва ли ще посмеят да изпратят войници през тази река. — Лъч от прожектор освети пущинака и ужасната плетеница от бодлива тел, а сетне продължи нататък. — Готов ли си? — попита Горо. — Добре, повдигни ме. Ще мина през нея.

Тадао сграбчи ръката на по-големия си брат.

— Направил съм достатъчно карти — опита се да го спре той.

— Някой трябва да погледне какво има там горе.

Момчетата го повдигнаха до ръба на западния бряг, където прекара петнадесет изпълнени с опасности минути, пробивайки си път сантиметър по сантиметър през преплетената бодлива тел. Знаеше, че всеки момент може да взриви някоя мина и не само да загине, но да обрече на смърт и петимата си другари. Вече не се потеше. Вече не изпитваше страх. Бе изпаднал в изключителното състояние, познато само на войниците нощем или в разгара на най-жестоко сражение. Той бе едно ниско подстригано момче от Какаако в Хонолулу със свит от напрежение стомах и никой на Хаваите не би повярвал какво мъжество прояви през тези петнадесет минути.

Премина заграждението, оставяйки по бодливата тел съвсем малки парцалчета, които щяха да му покажат безопасния път назад, и в мрака се озова от източната страна на прашен път, минаващ в подножието на Монте Касино. Скри се в канавката и задиша дълбоко, опитвайки се отново да бъде човек, а не лишен от нерви автомат, и докато лежеше там по гръб, наоколо заигра светлината на прожектор, който може би търсеше него, но го отмина и внезапно освети местността, извисяваща се зад пътя. Макар да я бе виждал от разстояние и пропорциите й да му бяха известни, сега той изстена измъчено: „О, Господи, не!“

Защото над него, високо-високо в небето, се издигаше непревземаем скалист зъбер, на чийто връх бе кацнал старинният манастир. Както лежеше в канавката, Горо си даде сметка, че от него и хората му се очаква да преминат през всичко онова, което бе видял тази нощ, и че когато стигнат до този път, където се бе сгушил сега, други момчета от Хаваите ще трябва да продължат нататък и да изкачат надвисналите недостъпни скали. Потръпна от страх в самотния мрак. Но, както постъпват мъжете в подобни моменти, успя да изключи от съзнанието си мисълта за опасностите, които криеше Монте Касино. Той вече не бе непревземаема височина, не бе миниран и осеян с картечници. Не бе държан под обстрел от укрепените покрай реката части и от група японски момчета не се искаше да го щурмуват с цената на загуби, които щяха да стигнат до петдесет, ако не и до осемдесет процента. Горо Сакагава, непредразположен към сантименталности, се отърси от тези мисли и изпълзя обратно при своите хора, а сетне и при командващия офицер.

— Ще бъде много трудно — докладва той. — Но не и невъзможно.

Докато японският войник излагаше констатациите си, полковник Зеп Зайгел изучаваше същия терен, а немецът знаеше за него много повече от Горо Сакагава, защото разполагаше с карти, изработени от прочутия трудов корпус „Тод“, изградил тази последна отбранителна линия преди Рим. Той за сетен път се увери, че първите три рова, които японците трябваше да преминат, са подсигурени най-щателно с мини и картечници, и каза на хората си:

— Предполагам, че точно в този момент наоколо обикалят разузнавателни групи, но ще имат късмет, ако не попаднат на мините.

Разгледа и плановете за отбраната на самата река, която представляваше най-сериозното препятствие, на каквото би могла да се натъкне една армия, и докато само преди броени минути Горо се бе опитвал да се досети къде са разположени мините и картечниците, Зайгел знаеше това, знаеше, че дори и собствените му войници, най-добрите в света, не биха преминали тази укрепена линия. И, разбира се, западно от реката се намираше откритият път, който можеше да бъде раздробен на парчета с минометите, а зад него бяха скалите на Монте Касино, отрязващи тази посока за придвижването на каквито и да било военни части. Около полунощ полковник Зайгел стигна до извода:

— Ще се опитат, но е изключено да успеят. Тук ще разкървавим носовете на японските предатели. Утре ще ги гледаме как се пържат в огъня.

24 януари 1944 година започна в полунощ студен и ясен и бе поздравен от оглушителния преграден огън на американските оръдия, който освети враждебната река, но не изтласка немците от позициите им. Стрелбата продължи четиридесет минути и някой новак на фронта вероятно би добил кураж, би си помислил: „Никой не може да оцелее след подобно нещо“. Но момчетата от Две-две-две вече имаха опит, те знаеха, че немците са се окопали и чакат.

В нула часа и четиридесет минути масираната артилерийска стрелба бе прекратена и бе даден сигнал за настъпление. Горо сграбчи брат си за рамото и му пошушна:

— Това е голямата ни битка, малкият. Пази се.

Придвижването до първата канавка бе мъчително, защото германците откриха ответен артилерийски огън и при Монте Касино вече падаха първите убити, но Горо и Тадао уверено продължаваха напред в тъмнината. Преведоха своята рота през опасния ров до началото на мочурището, казаха на капитана си: „Ние ще се погрижим за мините“ и запълзяха по корем — двама братя, които можеха да играят в някой труден мач, а вместо това лазеха през мочурището и ловко прерязваха маскираните жици по пътя си, защото, ако някой се препънеше в тях, щяха да избухнат мини и да убият техни другари. Когато стигнаха до втория ров, Горо се изправи в тъмното и викна:

— По-добре тръгвайте, мините са обезвредени!

Но тъкмо съобщи това, неговият по-малък брат Тадао, едно от най-способните момчета, завършвали някога Пунахоу, стъпи върху магнезиева мина, която избухна с ужасяваща светлина и го разкъса на хиляди късчета плът и кости.

— О, Господи! — изкрещя Горо и зарови лице в ръцете си. Не бе необходимо да прави каквото и да било. Нищо не можеше да се направи. Тадао Сакагава вече не съществуваше в никаква достъпна за въображението форма, не бяха останали дори и обувките му, но през мястото, където бе стоял, други японски момчета преминаха блатистия участък и с бойни викове скочиха в следващия ров, сетне и в онзи зад него.

След пет часа възможно най-жестоки сражения японската част стигна до близкия бряг на Рапидо и когато се пукна зората, полковник Зеп Зайгел бе леко обезпокоен.

— Не съм очаквал, че ще успеят да прекосят това поле. Изглеждат доста боеспособни, но истинското сражение започва сега.

Той прегради пътя на войската, която особено ненавиждаше, с почти невероятна стена от снаряди и за негово облекчение напредването й бе задържано. Никое живо същество не би успяло да проникне през тази първа плътна завеса от шрапнели, която посрещна Две-две-две на река Рапидо.

— Е — въздъхна полковник Зайгел — поне разбрахме, че са човешки същества. Могат да бъдат спрени. А сега да не им позволяваме да мръднат. Японците не се примиряват със загубите. Убийте половината от тях, и другата половина ще побегне.

Но тук полковник Зайгел грешеше. Половината на Горо Сакагава бе вече убита, той обичаше своя умен брат Тадао, както могат да обичат само момчетата, познали отблизо бедността и презрението на обществото, а сега Тадао бе мъртъв. Ето защо, тъкмо когато обстрелът на немските оръдия бе най-жесток, той се обърна към своя капитан:

— Хайде да прекосим тази река. Аз зная как.

— Ще се окопаем — нареди капитанът.

Но когато полковник Уипъл дойде да провери загубите на хората си, Горо настоя, че реката може да бъде прекосена, и командирът на полка даде съгласие:

— Опитай.

Тогава един лейтенант от ротата на Бейкър, прекият командир на Горо, добър млад офицер от Канзас, заяви:

— Щом отиват моите хора, отивам и аз.

— Добре, лейтенант Шели — разреши Уипъл. — Трябва да минем тази река.

В девет часа лейтенант Шели поведе четиридесет бойци в кристално ясната утрин, сержант Сакагава им показваше пътя долу през коритото на Рапидо и вече им оставаха само около шест метра, когато немците откриха титаничен огън и избиха половината взвод, включително лейтенант Шели. Двадесетимата оцелели бяха в паника, но Горо рязко ги изкомандва:

— Нагоре по брега и през бодливата тел!

Беше пълно безумие да се опитват. Този ден река Рапидо нямаше да се даде на никакви войници, дори да ги водеше Горо Сакагава, и когато неговите упорити кални пръсти стигнаха заграждението от бодлива тел, той бе посрещнат от такава яростна стрелба, че трябваше да се спусне обратно в коритото. Направи още три безрезултатни опита да премине и всеки път полковник Зайгел крещеше на хората си: „Убийте го! Убийте го! Не им позволявайте да пробият!“ Ала въпреки че около мястото, където бяха Сакагава и неговите решителни момчета, се изсипаха тонове амуниции, те някак си оцеляха. Под прикритието на западния бряг доблестната двадесеторка чакаше другарите им да ги последват и тогава, всички заедно, може би щяха да успеят да пометат теленото заграждение.

Но огънят на германците беше толкова мощен, че за японските младежи, които бяха още на източния бряг, бе невъзможно да се придвижат напред. На моменти стената от шрапнели изглеждаше направо плътна и да тръгнат през нея би било равносилно на самоубийство.

— Ще трябва да останем където сме — със съжаление нареди полковник Уипъл.

— Ами онези двайсетимата оттатък реката?

— Кой им е командир? Лейтенант Шели?

— Той е убит. Сержант Сакагава.

— Горо?

— Да, сър.

— Той ще измъкне своите хора — уверено рече Уипъл.

И на мръкване, след един адски ден, Горо направи тъкмо това: преведе благополучно всичките си двадесет войници през реката и през минните полета нагоре по опасния източен бряг обратно при командването.

— Полковникът иска да те види — каза му един майор.

— Не успяхме — мрачно докладва той.

— Няма човек, който да е проявявал по-голямо упорство, лейтенант Сакагава.

Горо не показа никаква изненада от това повишение на бойното поле. Той вече бе отвъд страха, отвъд скръбта и без съмнение отвъд радостта. Но лично полковникът прикрепи нашивките на куртката му, якият сержант избухна в сълзи и те рукнаха от тъмните очи по загрубялата жълтеникавокафява кожа на лицето му.

— Утре ще минем реката — закле се той.

— При всяко положение ще се опитаме — рече полковник Уипъл.

На 26 януари наистина се опитаха, но елитните войници на полковник Зеп Зайгел отново ги отблъснаха и загубите им бяха жестоки. На 27 януари пробваха за трети път и въпреки че лейтенант Горо Сакагава стигна с хората си до пътя от другата страна на реката, там по тях бе открит такъв изпепеляващ огън, че след четиридесет и пет минути се видяха принудени да се оттеглят. Същата вечер кореспондентът на „Асошиейтед Прес“ написа един от най-прекрасните военни репортажи:

„Ако сълзите можеха да се изпращат по телеграфа и да се печатат с линотипни машини, този мой разказ щеше да е облян от сълзи, защото най-сетне видях какво е кураж, надхвърлящ изискванията на дълга. Видях как шепа кривокраки японски хлапаци от Хаваите прекосиха река Рапидо и се задържаха на отсрещния бряг повече от четиридесет минути. Сетне отстъпиха, претърпели поражение, отблъснати от цялата мощ на немската армия. Ала никога и никъде по света не съм виждал победили бойци, извоювали си по-заслужена слава, и ако след всичко това някой американец отново постави под съмнение лоялността на нашите японци, аз няма да споря с него. Зъбите му ще избия.“

На 28 януари лейтенант Сакагава се опита за четвърти път да прекоси Рапидо и за четвърти път войниците на полковник Зеп Зайгел отблъснаха японците. От хиляда и тристате войници, с които полковник Уипъл бе потеглил преди четири дни, седемстотин деветдесет и девет бяха вече убити или ранени. Коритото на реката бе осеяно с телата на японци, към задните позиции биваха изнасяни хора с откъснати ръце и крака. Най-сетне изглеждаше, че немците успешно са преустановили напредването на ненавистния Две-две-две. Същата нощ разузнаването на полковник Зайгел докладва:

— Победа! Японците са отблъснати. Те се придвижват назад и, изглежда, напускат позициите си.

Докладът отчасти отговаряше на истината. Взводът на лейтенант Горо Сакагава и ротата, към която се числеше той, се оттегляха. Момчетата бяха готови да опитат отново, но хората вече бяха недостатъчни за добре съгласувани действия и трябваше да отстъпят, за да възстановят загубите. Когато минаха покрай една част от Минесота, която идваше да ги замести, шведите, чули за нечовешкото им упорство, ги посрещнаха с овации и им козируваха, а един войник от Сейнт Пол извика:

— Дано се справим толкова добре, колкото и вие.

— Ще се справите — измърмори младеж от Лахайна.

Така немците спряха Две-две-две… за няколко часа, защото в друга отсечка на отбранителната линия вече съсредоточаваха огромна мощ други роти от Хаваите. На 8 февруари офицер от разузнаването докладва задъхано на полковник Зеп Зайгел:

— Проклетите японци са минали реката и щурмуват самата планина!

С мощна атака първите японски войници бяха стигнали почти до върха. Изкатерили бяха височини, които дори собствените им командири смятаха за непревземаеми, и бяха обезвредили повече от двеста картечни гнезда. Техният героизъм в този невероятен щурм остана ненадминат през Втората световна война. За два шеметни часа стъпиха на самия връх на планината.

— Изпратете подкрепления! — трескаво повтаряха по радиото те. — Подгонихме ги!

Но подкрепленията не успяха да преодолеят скалите и един по един победилите японци бяха отблъснати от главозамайващите зъбери. Докато се препъваха надолу по стръмните склонове на Монте Касино, немците стреляха безмилостно по тях, но поне една част се добра обратно до лагера и обяви:

— Немците не могат да бъдат изгонени оттам.

Ала все пак им оставаше една победа: лагерът на командването сега беше на западния бряг на Рапидо. Реката бе преодоляна. Пътят към Рим беше открит.

Именно в това жестоко поражение при Монте Касино Две-две-две стана едно от най-прославените бойни подразделения през войната. Нарекоха го „Батальонът с кървящото сърце“, защото бе дал повече убити и ранени от всяка друга част с подобен числен състав. Войниците от „По̀ си е гот!“ спечелиха най-много почести, най-много ордени и медали, най-много хвалебствени послания от президента и генералите. Но най-важно от всичко бе, че цяла Америка сведе смирено глава. Белите момчета, които се биеха редом с тях, пишеха в родината: „Те са по-добри американци и от мен. Аз не бих имал куража за онова, което правят те“. А на Хаваите, тези прекрасни острови, с дълбоката любов към които загиваха японските момчета в Италия, вече дори не се споменаваше старият мъчителен въпрос лоялни ли са японците. Сега хората от другите раси се питаха: „Щях ли и аз да бъда толкова храбър?“. И макар че прусакът нацист полковник Зеп Зайгел стриктно изпълни своето обещание към Хитлер — разби частта им при Монте Касино — нито той, нито фюрерът постигнаха първоначалното си намерение, защото тъкмо в поражението японските младежи показаха своята най-голяма храброст и спечелиха възхищението на света.

Затова твърдението, че всъщност Две-две-две са пожънали най-много лаври не при Монте Касино, ще прозвучи малко странно. Ала по волята на случая това стана в едно затънтено кътче на Франция.

След като се оттегли в тила на армията в Италия да ближе сериозните си рани и да се окомплектова с нови попълнения от Щатите, включващи по-младите братя на лейтенант Горо Сакагава Минору и Шигео, батальонът „По̀ си е гот!“ бе прехвърлен по море в Южна Франция, където му се предостави възможност без много бързане да се придвижва нагоре по долината на Рона. Той срещаше слаба съпротива от страна на германците. Друго не се и очакваше, генералите смятаха, че след героичните дела при Монте Касино японските момчета заслужават нещо като почивка, и както никога всичко вървеше по план. Сетне заедно с една тексаска част, която също си бе спечелила име със своята агресивност в боя, те се отклониха от реката и започнаха рутинни прочиствателни операции във Вогезите — там, където най-източната част на Франция допира южния край на Германия.

Две-две-две и тексасците се придвижваха напред с разумна експедитивност, докато не докараха немците до, както смятаха, техния окончателен разгром. Лейтенант Сакагава подтикваше войниците си да нанасят удари по пръснатите вражески части с едно изречение, което неизменно даваше резултат: „Спомнете си какво правеха те с нас при Монте Касино!“. Предаваха му се стотици смутени германци, които питаха отчаяно: „И японците ли вече се обърнаха срещу нас? Като италианците?“. На подобни въпроси Горо отвръщаше равнодушно: „Ние сме американци. Минавайте към тила“. Но запазвайки върху суровото си лице маската на безразличие, вътрешно тръпнеше от радост всеки път, когато войници от господарската раса на Хитлер вдигаха ръце пред него.

Ето защо бе съвсем понятно, че Горо Сакагава, както и висшестоящите му, приемаха кампанията във Вогезите като начало на Хитлеровия край. Ала това бе тъжна заблуда: младите и неподготвени нацистки войници наистина понякога се разколебаваха, но не и умните пруски генерали. Сега задачата им бе да защитават родната си Германия. След своя епичен успех в Монте Касино полковник Зеп Зайгел, вече генерал Зайгел, също бе пристигнал във Вогезите да организира съпротивата в това естествено укрепление. И ако той допускаше събраните му от кол и въже войници панически да се предават на Две-две-две, то за това си имаше причина. В края на октомври 1944 година тази причина стана очевидна. На 24 същия месец неговите войски дадоха вид, че са окончателно разгромени, и заотстъпваха в пълен безпорядък през трудния планински терен. По този начин подмамиха жадните за битки тексасци да се втурнат след тях, откъсвайки се далеч напред от американските танкове, и те попаднаха в най-коварната клопка от войната.

Генерал Зайгел оповести щракването на своя капан с ураганен артилерийски обстрел, който затвори обърканите тексасци в тясна падина сред планината.

— Ще ги разстреляме един по един — заповяда Зайгел, който придвижваше частите си напред. — Ще покажем на американците какво значи да нахлуеш на немска земя.

Той разгърна на позиция своите прегрупирани сили и започна да сипе снаряди върху лагера на американците. А там, без храна и вода, без достатъчно амуниции, доблестните тексасци се окопаваха и гледаха как огненият пръстен все повече и повече се свива около тях.

Тогава един американски журналист въведе названието „Загубения батальон“. Радиоапаратите в Тексас оставаха включени през всички часове на денонощието. Цели селища слушаха ужасяващите вести за това как синовете на този горд щат се готвят да умрат възможно най-храбро при създадените обстоятелства. Ридания огласяха прериите, чуваха се викове: „Измъкнете се оттам, момчета! Направете нещо, за Бога!“.

Така онова, което бе замислено като поемане на дъх, внезапно се превърна за Две-две-две в драматична кулминация на войната. Специален пратеник от Сената предупреди Пентагона: „Измъкнете тексасците оттам, защото иначе…“. Пентагонът изпрати радиограма: „До главното командване на Европейския фронт. Незабавно организирайте спасяването! От първостепенна важност!“. Главното командване на Европейския фронт разпореди на командването в Париж, а то от своя страна на генерал Макларни, който се намираше в непосредствена близост до Вогезите. Именно той заповяда на полковник Марк Уипъл:

— Вие ще пробиете огнения обръч на германците и ще спасите онези момчета от Тексас.

И за да няма никакви недоразумения, още един генерал долетя от Париж, зачервен и кисел, и рече:

— Ще ни разпънат на кръст, ако оставим тези момчета да загинат. Измъкнете ги, дявол да го вземе, измъкнете ги!

Полковник Уипъл повика лейтенант Горо Сакагава и му каза:

— Трябва да изкачите това било, Горо. И да не се връщате без тях!

— Ще ги измъкнем — отвърна Горо.

Когато понечи да си тръгне, полковник Марк Уипъл хвана ръката му и я стисна с тихото вълнение, завладяващо бойците в навечерието на битката.

— Това е краят на пътя ни, Горо. Тази заповед идва направо от президента. Победи сега и можеш да смяташ, че си спечелил своята война.

Мисията бе убийствена, адска. Тежка мъгла обгръщаше скованите от студ Вогези и никой не виждаше повече от четири-пет метра пред себе си. Когато ротата на Бейкър се строи в предутринния здрач, всеки войник трябваше да се хване за раницата на момчето отпред, защото това бе единственият начин веригата да не се разкъсва. Скрити в клоните на високите, обрасли с мъх дървета, германски снайперисти ги поваляха един по един и се случваше в отчаянието си някой японски младеж да се закове упорито на място и, разтворил крака, да открие яростен огън срещу безформената мъгла. Друг път немска картечница затракваше смъртоносно само на седем-осем метра от тях. Но Горо си даваше сметка за едно: ураганният огън, който допреди час се бе изсипвал върху обречените тексасци, сега вече бе раздвоен.

За да спаси „Загубения батальон“, Две-две-две трябваше да измине само километър и половина, ала това бе най-кошмарният километър и половина на света и за да го преодолеят, щяха да им бъдат необходими четири жестоки дни, без достатъчно храна и вода, без помощ отникъде. Понесените от японците загуби бяха потресаващи и Горо чувстваше, че ще е цяло чудо, ако в тази акция успее да запази двамата си по-малки братя. Предупреждаваше ги:

— Момчета, дръжте се близо до дърветата. Когато се придвижваме през открито пространство, тичайте като луди. И щом стигнете до дървото, към което сте се насочили, моментално се обръщайте, за да застреляте всеки германец, който може да се е промъкнал зад вас.

В края на първия ден войниците от Две-две-две бяха напреднали само триста метра, а вътре в стоманения обръч ранените тексасци започваха да измират от гангрена.

На следващата сутрин японските момчета продължиха да се придвижват метър по метър напред, изгубени сред студената мъгла, обраслите с мъх дървета и острите скали. Почти на всяка стъпка ги дебнеха от безупречните си укрития снайперистите на генерал Зайгел, които не пропускаха да се възползват от своето предимство. Методични и внимателни, те стреляха само когато някой японец се изпречваше точно пред мушката им, и ги избиваха със смъртоносна прецизност. В този студен дъждовен ден войниците от Две-две-две напреднаха с двеста метра, а близо сто души от обкръжените тексасци загинаха от раните си и от несекващия обстрел.

Любопитното при тази битка бе, че целият свят имаше възможност да я следи. Беше известно, че тексасците са попаднали в капан, че бойците от Две-две-две са изпратени да ги спасяват, и смъртоносната игра очароваше пресата. Ефрейтор от Минесота, който се бе сражавал заедно с японците в Италия, заяви пред един журналист: „Ако някой изобщо може да ги измъкне, това са момчетата с дръпнатите очи“. В хонолулските вестници тази фраза бе задраскана, но цялата общност разбираше в какъв неравен бой са влезли синовете им и се молеше за тях.

На третия ден от безумния опит да се разкъса огнения обръч ротата на Бейкър с изумление видя по склона, който току-що бяха преодолели, да се катери познатата фигура на полковник Марк Уипъл. Войниците добре познаваха основното правило на войната: лейтенантите водят взводовете в битката с врага; капитаните стоят отзад и насърчават цялата рота; майорите и подполковниците се движат между командването и ротите, но строгите полковници не мърдат от мястото си. Ала ето че полковник Уипъл, непреклонно държащият на дисциплината възпитаник на Уест Пойнт, бе нарушил правилата и се приближаваше към предните редици. Когато минаваше край тях, японските младежи инстинктивно му козируваха. Той стигна при Горо и му каза:

— Днес ще изкачим билото и ще спасим тексасците.

Подстъпите бяха убийствени и никой не знаеше това по-добре от Уипъл, но заповедта идваше от върховното командване.

— Не мога да изпратя момчетата си на втори Монте Касино — бе протестирал той.

— Тук е по-лошо и от Монте Касино — съгласиха се хората от щаба, — но трябва да бъде направено.

Уипъл козирува и отсече:

— Тогава аз лично ще поведа войниците си.

И ето че бе дошъл.

Неговият вдъхновяващ пример даде на японците допълнителния кураж, от който имаха нужда. Две-две-две се хвърли към билото със страховита решителност. Битката беше жестока, немците стреляха в спасителите почти от упор. Преграден огън от скрити оръдия, още преди седмици разположени от генерал Зайгел на подходящи места, безмилостно поразяваше бойците и в един момент на колебание Горо си помисли: „Защо да сме длъжни да минем през този мощен обстрел? Ние губим повече хора, отколкото се опитваме да спасим!“.

Сякаш досетил се, че подобни въпроси може да измъчват войниците и да стопяват куража им, полковник Уипъл тръгна между тях, викайки:

— Понякога човек върши нещо заради жеста. Това е нашият последен жест. Там, оттатък билото, ни чакат.

Ала момчетата от Две-две-две не успяваха да прогонят грозната мисъл, която ги преследваше: „Тексасците са важни и трябва да бъдат спасени. Японците могат да бъдат пожертвани“. Но никой не изрече тези думи, защото всички знаеха, че тексасците не бяха длъжни да доказват нищо. За разлика от тях.

В нощта на 29 октомври японските бойци все още бяха на четиристотин метра от целта си. Спаха прави или подпрени на някое замръзнало дърво — без вода, без храна, без топлинка. Когато ги сменяха, часовите от външните постове мърмореха: „Мога да остана и тук с тебе, все едно е“. Нямаше къде да легнат. Всичко ги болеше, по-леките рани пулсираха. Стотици бяха вече мъртви.

На разсъмване един немски снайперист, прикрит с тевтонска щателност, стреля в лагера на японците и уби редник Минору Сакагава. В продължение на няколко минути неговият брат Горо не разбра какво се бе случило, но сетне Шигео изкрещя:

— Господи, убили са Минору!

Като чу ужасения вик на брат си, Горо се втурна нататък и видя Минору да лежи мъртъв върху замръзналата земя. Това бе повече, отколкото можеше да понесе, и той започна да губи разсъдък.

— Ахххх! — Силният дрезгав звук излизаше дълбоко от гърлото му. Вече двама от братята му бяха загинали, намирайки се под негова команда, а, изглежда, и останалите му войници бяха обречени. Дясната му ръка започна да трепери, от гърлото му продължаваше да се изтръгва лишеният от смисъл вик: — Ахххх!

Полковник Уипъл, който разбра какво става, дотича и зашлеви на младия лейтенант силна плесница.

— Не сега, Горо! — изкомандва той и думите му прозвучаха странно: не сега, сякаш по-късно щеше да му е позволено да загуби ума си, сякаш след време щеше да настъпи момент, когато всички ще са свободни да го сторят, включително и самият Уипъл.

Горо отстъпи назад и ръката му престана да трепери. Вторачи се с няма паника в своя полковник, опитвайки да съсредоточи вниманието си върху възникналия проблем, но това не му се удаваше. Не виждаше нищо друго, освен своя паднал върху боровите иглички на Вогезите брат. После си възвърна хладния разум и изтегли пистолета. Сграбчи брат си Шигео за рамото, рече: „Ще вървиш оттук“ и изрева на войниците си по японски:

— Няма да ни спрат!

С безумна решителност той и хората му се хвърлиха между високите дървета. Последните триста метра от склона изминаха в отчаяна, жестока ръкопашна битка. Шигео следваше своя брат, който с яростта си едва ли не парализираше врага, и сам проявяваше храброст, каквато не бе подозирал, че притежава. Хвърляше се право срещу позициите на немците и ги унищожаваше с гранати, прикриваше се зад дърветата като ветеран и щом стигнаха до последното зловещо, бълващо смърт укрепление по пътя си, именно мекият по душа Шигео, най-кроткият от синовете на Сакагава — макар сега те да бяха останали само двама — тръгна срещу него с демонична ловкост, привлече огъня му, та да установи какво е въоръжението, а сетне скочи вътре с гранати и автомат. Уби единадесет германци и когато другарите му се спуснаха покрай него, за да спасят най-сетне тексасците, той се показа от нацисткия окоп и се развика, ликуващ като ученик.

— Ти си лейтенант! — смъмри го полковник Уипъл, устремил се напред към тексасците, а едно момче от Мауи погледна Шиг и му каза:

— Аха, всички шваби са капут!

В неравен строй, начело с лейтенант Горо Сакагава, японските момчета се втурнаха да се здрависат с тексасците, а един висок майор, Бърнс от Хюстън, чийто глезен бе в ужасно състояние, се запрепъва насреща им и се опита да козирува. Но моментът бе прекалено вълнуващ за него. Той бе изтощен от глад, изгаряше от жажда и рухна в прахта, преди да стигне до Горо. Сетне се надигна на колене и рече:

— Слава богу. Вие, момчета, от частта на джапанките ли сте?

— Японци сме — отвърна с равен тон Горо. Спря се, помогна на тексасеца да се изправи и видя, че човекът е почти тридесет сантиметра по-висок от него. Всички тексасци, макар и примрели от глад и жажда, бяха грамадни мъжища и изглеждаше някак неудобно да ги спасяват шепа препитаващи се с ориз завързаци.

Против волята си, защото майор Бърнс бе много храбър и бе запазил живота на своите войници главно със силата на изключителния си характер, високият тексасец захлипа. Сетне се засрами от себе си, прехапа устни, докато от тях едва не потече кръв, и попита:

— Могат ли хората ми да получат по малко вода? — Обърна се към бойците си и извика: — Да направим на тези джапанки едно голямо посрещане!

Горо сграбчи майора, сякаш бяха двама бабаити у дома в Какаако, и процеди във внезапен прилив на гняв:

— Да не си посмял да ни наричаш джапанки!

— Горо! — извика полковник Уипъл.

— Какво, сър? — Не помнеше какво бе казал току-що.

— Добре — отсече Уипъл. — Да слизаме долу.

Японските войници се строиха в редици от двете страни на входа към падината, в която бяха подмамени тексасците. Когато грамадните мъжаги се заизнизваха към свободата между ниските и набити момчета от Две-две-две, някои от тях започнаха да се смеят и скоро цялата падина се задъхваше от веселие, гигантите прегръщаха своите спасители, целуваха ги и ги подхвърляха във въздуха.

— Хей, дребосъци, не ви липсва кураж! — извика един огромен младеж от Абилин. — Мислех, че с нас е свършено.

Лейтенант Сакагава не се включи във веселбата. Той наблюдаваше хората си и преценяваше, че от първоначално хиляда и двестате японски момчета, тръгнали да щурмуват билото, цели две трети бяха или убити, или сериозно ранени. Тази ужасна цена, включваща и неговия брат Минору, почти прекрачваше границата на онова, което можеше да изтърпи, и той промърмори: „Защо трябваше да бъдат пожертвани толкова много дребосъци за спасяването на толкова малко от тези гиганти?“. Триста четиридесет и един тексасци бяха спасени с цената на осемстотин японци. Сетне Горо започна да си възвръща твърдостта, успя да се овладее. За да държи мислите си под контрол, взе да проверява ротата на Бейкър и установи, че от сто осемдесет и тримата войници, слезли заедно с него на брега при Салерно през септември 1943 година, само седем бяха оцелели до края на октомври 1944-та. Останалите — всичките сто седемдесет и шестима — бяха или убити, или ранени.

В този момент при него дотича Шигео, да съобщи на брат си, че полковник Уипъл го е повишил в чин на бойното поле, най-голямата гордост за един боец, и извика със светнали очи:

— Горо, този път май наистина показахме на целия свят!

Но Горо броеше убитите и ранените и се питаше: „Още колко ще трябва да се доказваме?“. И от начина, по който мисълта му скачаше от една картина на друга, разбра, че е на път да рухне психически.

Ала бе спасен благодарение на една любопитна случка. Изпаднал в истерия лекар, чийто ум бе помрачен от трите снаряда, избухнали, докато се бе опитвал да ампутира нечий раздробен крак, се отдели от групата на тексасците и тръгна от японец на японец, мърморейки:

— Няма по-голяма любов от тази да пожертваш живота си за ближния.

Майор Бърнс чу тези думи и се провикна:

— Проклетият хахо пак започва. Моля ви, моля ви, накарайте го да млъкне!

Но лекарят бе стигнал до Горо и изломоти:

— Лейтенант, наистина е така. Няма по-голяма любов от тази, да щурмуваш скапания хребет, за да спасиш абсолютна измет като майор Бърнс. — В своята лудост медикът се обърна, застана лице срещу лице с майора и истерично закрещя: — Мразя те! Мразя те! Ти ни завлече в този смъртоносен капан, ти, гадино побъркана!

Едва ли не с тъга майор Бърнс се завъртя на здравия си крак, стовари юмрук върху лекаря и го нокаутира.

— Той ни създаваше повече неприятности и от немците — рече гузно. — Изнесете оттук нещастното копеле!

Преди някой от тексасците да приближи до рухналия на земята човек, Горо вече го бе взел състрадателно на ръце. Един огромен мъжага се притече да му помогне и странната тройка потегли надолу по обагрения с кръв склон. Когато стигнаха някъде към средата на обратния път, генерал Зайгел за последно ги прикова с мощен артилерийски обстрел, два шрапнела пронизаха полковник Марк Уипъл и го убиха на място. Горо станал свидетел на смъртта му, пусна лекаря и се завтече към човека, който бе сторил толкова много за японците, но най-накрая нервната му система не издържа.

Ужасяващото „Ахххх!“ изду вратните му жили и ръцете му се затресоха. Главата му яростно се замята, сякаш беше епилептик, погледът му стана празен като на малоумен. „Ахххх! Ахххх!“ — застена истерично и започна да се свлича надясно, но се задържа на крака, хващайки се за въздуха. Гласът му се изчисти и той закрещя:

— Не смейте да ме наричате джапанка! Дяволите да ви вземат, големи руси тексасци, не смейте да ме наричате жълтур!

В дива ярост се нахвърли върху своите мъчители и започна да нанася безсмислени, неточни удари. Сипеше неизпълними закани върху тексасците, които току-що бе спасил, готов да се сбие дори с най-едрия от тях. Един го хвана внимателно, както възрастен би хванал дете, и бе покъртително да се види как ниският и набит японец яростно размахва ръце във въздуха, неспособен да достигне исполинския си противник. Накрая отново се върна към своето ужасяващо „Ахххх!“. В този момент дотича брат му Шигео и взе нещата под свой контрол. Той притисна ръцете му до тялото и когато Горо показа признаци, че отново ще се разбеснее, Шигео му удари силно дясно кроше и го усмири.

Тогава Горо захленчи като дете и двама от неговите хора проявиха съобразителността да метнат отгоре му одеяло, та останалите войници да не гледат как се разпада. Търпеливо го поведоха така — цял треперещ, разтърсван от конвулсии — вън от Вогезите, оказали се капан за тексасците.

В предпланините срещнаха охранителен отряд от собствения си батальон и един млад лейтенант от ротата на Ейбъл, хаолско момче от Принстън, попита:

— Кого сте скрили под това одеяло?

И Шигео отвърна:

— Лейтенант Сакагава.

— Същия ли, който направи пробива до тексасците?

— Че кой друг? — отвърна Шиг и докато се точеше колоната от ранени, полупобъркани, изтощени от глад и съсипани от войната, момчето от Принстън не откъсваше очи от механично влачещите се крака на Горо Сакагава. Накрая то промърмори:

— Там върви един американец!

[1] Префектура Хирошима. — Б.пр. ↑

[2] Вечнозелено иглолистно дърво, до 60 м високо и 2 м в диаметър. — Б.пр. ↑

[3] Дърво от рода на фикусите. От клоните му се спускат въздушни корени, които се врастват в земята и стават много дебели, понякога с обиколка до 10 м. Така едно дърво може да изглежда като цяла горичка с огромна корона и многочислени стволове. — Б.пр. ↑

[4] Дървета с твърда дървесина, от която се правят домакински съдове и поплавъци за канута. — Б.пр. ↑

[5] Висока палма с перести листа и белезникав, често удебелен в долната част ствол, отглеждана в тропическите райони заради красотата й. — Б.пр. ↑

[6] Увисналите, членести вейки на дървото напомнят оперението на австралийската безкрила птица казуар. — Б.пр. ↑

[7] Растение от семейството на млечките. — Б.пр. ↑

[8] Снопчето листа върху ананаса. — Б.пр. ↑

[9] Pilikia (хавайски) — неприятност. — Б.пр. ↑

[10] Pau (хавайски) — ял. — Б.пр. ↑

[11] Охиа-лехуа — широко разпространено на тихоокеанските острови дърво с яркочервени съцветия. — Б.пр. ↑

[12] Храстовидно тропическо дърво със сладки или възкисели жълти сферични плодове. — Б.пр. ↑

[13] Игра на думи: covered (англ.) — покрит и взет на мушка. — Б.пр. ↑

[14] В ръгбито — играч, разположен непосредствено зад предната линия. — Б.пр. ↑

[15] В ръгбито — играч, който спира противниковия нападател, като го събаря или му отнема топката. — Б.пр. ↑

[16] В ръгбито — докосване на топката в мъртво поле. — Б.пр. ↑

[17] Вид китайско ястие с месо. — Б.пр. ↑

[18] Повлиян от Джон Уесли (1703–1791) — английски теолог, основател на методизма, клон от протестантството. — Б.пр. ↑

[19] Правоъгълно парче плат, носено в Полинезия като пола от мъже, жени и деца. — Б.пр. ↑

[20] Титла на нисш благородник. — Б.пр. ↑

[21] Главен град на Изт. Самоа, о-в Тутуила, военноморска база на САЩ. — Б.пр. ↑

[22] Административен център на Таити. — Б.пр. ↑

[23] Дребна, много вкусна риба, подобна на сьомгата. — Б.пр. ↑

[24] Дълго парче плат, което се завива подобно пола около тялото и се затъква на кръста. — Б.пр. ↑

[25] Скоро всичко свършва и ние вече не сме млади (фр.). — Б.пр. ↑

[26] Two-two-two (англ.). — Две-две-две. — Б.пр. ↑

VI
Златният мъж

През 1946 година, когато Нюк Цин беше на деветдесет и девет, група социолози от Хонолулу доизпипваха една концепция, чиито неясни измерения ги занимаваха вече от години, и тихомълком стигаха до предположението, че на Хаваите се развива нов тип личност. Това бе човек, повлиян както от Запада, така и от Изтока, човек, който се чувства в свои води както на деловите заседания в Ню Йорк, така и в усамотените убежища на философите от Киото, напълно съвременен американец, запазил обаче своя вътрешен усет за древното и източното. Названието, което му измислиха, бе „златният мъж“.

В началото погрешно смятах, че както концепцията, така и наименованието идват от факта, че в резултат от сексуалното общуване между различните раси се получава човек, който не е нито изцяло бял, нито изцяло мургав, нито изцяло жълт, а нещо средно, и мислех, че теорията за „златния мъж“ се отнася за цвета на новия расов тип — смесица от китайци, полинезийци и бели, защото по онова време японците рядко се женеха извън собствените си среди — и обикалях из хавайските улици, търсейки „златния мъж“, за когото говореха социолозите.

Но с времето разбрах, че не е задължително този интелигентен, многообещаващ човек на бъдещето, този уникален принос на Хаваите към останалото човечество, непременно да се е появил вследствие смесването на расите. Той бе продукт на ума. Отличаваше се с начина си на мислене, а не с обстоятелствата, при които се е появил на този свят. Един ден открих — и трябва да кажа, не без известна радост — че от години съм познавал първообразите на „златния мъж“, и ако читателят е проследил дотук моя разказ, той също познава добре трима, а сега му предстои да се запознае и с четвъртия. Интересното е, че никой от тях не дължеше изключителните си качества на расовото смешение, в прекия смисъл на това понятие. Дължеше ги на своето предчувствие за бъдещето и рядката си способност да се озовава в средоточието на събитията, на своето разбиране за процесите около себе си. Срещал съм, на по-второстепенен, не така важен план, и много други „златни хора“: порядъчни полукитайци-полухавайци, прекрасни полупортугалци-полукитайци и способни полубели-полухавайци. Повечето от тях обаче не разбираха особено отчетливо онова, което ставаше на Хаваите и по света. Но четиримата мъже, за които ще говоря сега, прозираха всичко и аз възнамерявам да завърша своята история за Хаваите, като се позова на онова, което знаеха те, защото те бяха истинските „златни мъже“.

През 1946 година, след като войната свърши и макар със закъснение Хаваите бяха на път с един замах да се озоват в XX век, Хоксуърт Хейл беше на четиридесет и осем години и една сутрин, когато пасатите утихнаха и времето бе непоносимо душно, както се бръснеше, той се погледна в огледалото и му мина следната мисъл: „Тази година съм в такава добра форма, в каквато едва ли ще бъда друг път през живота си. Повечето от зъбите ми са на мястото си, косата ми също е доста запазена, не съм прекалено напълнял и очите ми са достатъчно силни, за да виждам на разстояние без очила, макар че отблизо ми е малко трудно и май ще трябва да ида на очен лекар. Все още мога да се концентрирам върху даден проблем и ми доставя удоволствие да контролирам бизнеса. Обичам да ходя на работа, дори в утрини като тази“. Той се заудря с юмруци по диафрагмата, за да започне да се поти, преди да влезе под душа. Сетне, когато го похлупи знойният безветрен ден, го завладяха мислите за онези две неща, които чувствително разклащаха неговата самоувереност.

На първо място бе неспирната разяждаща болка, появила се, след като синът му Бромли бе убит по време на големия пожар в Токио през 1945 година, когато военновъздушните сили на практика унищожиха града. В страшните бомбардировки загинаха повече от седемдесет хиляди японци, както и самият град, тъй че в известен смисъл смъртта на Бромли бе дала положителни резултати, неговите бойни полети бяха допринесли за победата. Но Бромли Хейл беше изключителен младеж, всички го казваха. Смъртта му остави в семейство Хейл, а също и на Хаваите празнота, която никога нямаше да бъде запълнена. Защото в последните си писма до дома, писани по времето, когато капризната смърт бе станала до такава степен рутинна, че всички летци от неговата ескадрила Б–29 се чувстваха потиснати, той споделяше своите най-съкровени планове за онова, с което се надяваше да се захване след вече наближаващия край на войната.

Бе му писал от една хижа на Айуо Джима[1]:

Наложи се с чудовищния ни самолет да кацнем принудително във водите близо до острова и по Божията милост всички бяхме спасени, но докато се спускахме и въртях щурвала, аз мислех не толкова как да кацна благополучно, колкото за своето твърдо решение да се заема с онова, което още преди години в горните класове на Пунахоу се заклех да направя. Решил съм да напиша роман — това може да те извади от равновесие, но бъди търпелив — за леля Лусинда Уипъл. Ще опиша как привечер, докато дъждовете се изсипват надолу по Пали и бялата плесен започва да покрива земята и сградите, тя седи в своята къща в Нууану Вели и забавлява членовете на нашата така разклонена фамилия. Винаги ми се е струвало, че леля Лусинда е леля на всички и всички идват при нея да слушат монотонното й бърборене за старите времена. И това, което ще напиша, ще изглежда пълна безсмислица — нищо повече от неспирно суетно каканижене на една стара жена — докато не започне да те оплита в невидимата мрежа на очарованието, онова очарование, в което двамата с теб винаги сме живели. Ще покажа леля Лусинда точно каквато е — религиозна, горда със семейството си, невиждаща, незнаеща, бъбрива и невероятно мила. За мен тя се е превърнала в паяжина, във фатално излъчване, в натрапчив сън и когато самолетът ни се удари във водата, чувах не втория пилот, който бе луд от притеснение, а милата стара леля Лусинда. Само как мразеше тя самолетите, бързите автомобили и японците! Всъщност, ако човек отдели достатъчно време, за да анализира внимателно чувствата й, май ще излезе, че е мразила всички, с изключение на семействата Уипъл, Джандърс, Хейл, Хюлет и Хоксуърт. Дори и те й създаваха доста тревоги, защото полагаше неимоверни усилия да обяснява на посетителите си, че е от онзи клон на Уипълови, без капчица хавайска кръв, и държеше онези от своето голямо семейство, за които не може да се каже същото, на отделно място в мозъка си. Тя се отнасяше с подозрение към теб и мен, понеже не сме от чист английски сой. Разбира се, всички Хоксуъртовци и половината Хюлетовци за нея бяха замърсени. Когато разговаряхме, тя често млъкваше в нерешителност и аз знаех, че си мисли: „По-добре да не му казвам това, в края на краищата и той е от замърсените“.

От безкрайните истории на леля Лусинда искам да изградя една цялостна представа за Хаваите и за народите, които са дошли, за да ги създадат. Искам да напиша за първия вулкан и за последната стачка в плантациите. Ти може да не харесаш моя роман, но той ще бъде достоверен, а според мен това все има някаква стойност. Странно нещо, пиша за леля Лусинда, сякаш е мъртва, но тя си е жива и може би този, който ще умре, да бъда аз.

Раздиращата болка никога не напускаше сърцето на Хоксуърт Хейл и той започна да се вслушва в несвързаните приказки на леля Лусинда, продължавайки разсъжденията, които неговият син бе прекъснал: „Ние живеем в някаква паяжина. Захарна тръстика, хавайски призраци, ананаси, кораби, трамвайни линии, японски профсъюзни водачи, спомените на леля Лусинда“. Когато тази паяжина обвиваше таванските помещения, в които доста от големите фамилии държаха крехките жени, чийто объркан разсъдък излизаше от нормите на допустимото, тя ставаше по-незабележима и същевременно по-жестоко потискаща. Тъкмо в такава стая прекарваше дните си и собствената му съпруга. В Пунахоу, през двадесетте години на века, Малама Джандърс, както се наричаше тя тогава, бе една засмяна, поетично настроена млада дама, която се интересуваше от музика и момчета, но с течение на годините, особено след като прехвърли четиридесетте, умът й престана да се фокусира. Тя не се и опитваше да разбере какво се бе случило с нейния син Бромли или онова, което вършеше поразително красивата й дъщеря Ноелани. Единствените й радостни мигове настъпваха, когато някой я закараше до горния край на Нууану Вели, у леля Лусинда. През дъждовните следобеди двете седяха и разговаряха за неща, неподчинени на никаква последователност, без това да смущава нито едната, нито другата.

Векове наред мисионерите бяха ругали хавайците, задето разрешават братя да се женят за сестрите си, нямаше друг аспект от живота на местните хора, по който моралната присъда на Нова Англия да е била по-сурова. „Това поставя хавайците извън границите на цивилизованото общество“ — бяха се гневили предшествениците на Лусинда Уипъл, особено прапрадядо й Абнър Хейл. А сега същото проклятие настигаше собственото й голямо, затворено в себе си семейство. Синовете на Уипълови се женеха за дъщерите на Джандърсови, а младежите Джандърс — за момичета от фамилия Хюлет, и макар братя и сестри да не се венчаваха физически, те го правеха интелектуално и емоционално, тъй че девойката, да речем, на име Джеруша Хюлет Хоксуърт не се отличаваше нито генетично, нито по начин на мислене от Малама Джандърс Хейл и в повечето случаи всяка от тях обитаваше някоя таванска стая.

И тъй, като се изключи смъртта на сина и бавната деградация на обожаваната съпруга, през 1946 година Хоксуърт Хейл наистина бе в най-добрата форма, която някога щеше да достигне, но тези две тежки загуби го потискаха и не му позволяваха да се радва на последния мощен подем на способностите си. Затова бе насочил цялото си внимание към управлението на империята „Хоксуърт и Хейл“ и през тази критична година все повече и повече започваше да клони към две непоколебими решения: „Няма да отстъпвам и на сантиметър пред профсъюзите, особено пък когато техните водачи са японци — те на практика не разбират американските порядки. И трябва да запазим Хаваите такива, каквито са. Няма да допусна фирми от континента като «Грегърис» да си пробият път тук и да разрушат нашата икономика“. Имаше зад гърба си цялата финансова мощ на „Хоксуърт и Хейл“, възлизаща общо на около двеста и шестдесет милиона долара, и за изпълнението на тези две твърди решения щеше да се осланя на нея, както и на управленческата сила на „Джандърс и Уипъл“, разполагаща в момента с капитал над сто осемдесет и пет милиона долара. По-малките фирми като „Хюлет и син“ щяха да се държат за него, защото всички виждаха в Хоксуърт Хейл хладнокръвния и способен мъж, издигнал се над моментните страсти, който е в състояние да запази техния начин на живот.

Хоксуърт Хейл можеше да бъде смятан за „златен мъж“ само що се отнася до способността му да разбира онова, което става. В расово отношение той бе преди всичко хаол, емоционално бе изцяло хаол и сам се считаше за такъв. Разбира се, в действителност една шестнадесета част от него бе хавайска, бе я наследил от своята прапрапрабаба алии нуи Ноелани. Също така бе отчасти и арабин, защото един от европейските му предци се бе оженил по време на кръстоносните походи, отчасти африканец благодарение на един от римските си прадеди, отчасти централноевропеец заради австрийка, която през 1603 година се бе омъжила за унгарец, и отчасти индианец — този хитър номер пък му бе погодила една съпруга на някогашен Хейл в далечния Масачузетс. Но бе известен като чист хаол, каквото и да означаваше това.

През 1946 година Хонконг Кий бе на петдесет и три, тоест точно пет години по-възрастен от Хоксуърт Хейл, а баба му Нюк Цин бе на деветдесет и девет. За Хонконг годината не бе особено добра, защото, следвайки настоятелния съвет на баба си — „Купувай всяко парче земя, което изплашените хаоли са готови да продадат!“ — той се бе разгърнал прекалено нашироко и, честно казано, не знаеше откъде да намери пари за данъците, та да запази големите парцели, върху които се бе настанил. Недвижимите имоти не носеха много пари, очакваният туристически бум все още не се бе материализирал, имаше изгледи за продължителни стачки на селскостопанските работници от плантациите за захарна тръстика и ананаси. Седем от децата му учеха — пет в колежи на континента и две в Пунахоу — и той известно време премисляше дали да не им отреже издръжката и да каже на момчетата да почват работа и да помагат за плащането на данъците, но Нюк Цин не искаше и да чуе. Нейният съвет бе прост: „Всяко дете трябва да получи възможно най-доброто образование. Всяко парче земя трябва да бъде задържано възможно най-дълго. Ако това означава никакви автомобили и никаква скъпа храна, няма да се возим и няма да ядем“. И така, целият клан мина на силно ограничени дажби и Хонконг изпрати циркулярно писмо до всички Кий, които учеха на континента — на своите и на останалите: „Ще мога да плащам само таксите за обучението и книгите ти. Ако поддържаш автомобил, продай го и се хвани на работа. Дори това да те изправи пред необходимостта да прекараш в колежа две или дори три години допълнително, пожертвай ги, защото засега няма възможност да ти се изпращат повече пари от Хаваите!“. Решението, което му причини най-голяма болка, се отнасяше до най-малката му дъщеря Джуди. „Трябва да прекъснеш частните уроци по пеене“ — каза й той и му бе тъжно да види как тя се подчинява.

А сетне, не стига че и без това имаше сериозни затруднения, Хонконг подочу, че към него проявява интерес много известна детективска фирма от континента. Слухът за това стигна до ушите му чрез един член на клана Чин, на когото бяха задавали куп въпроси за сделките с недвижими имоти, и този разпит му се бе видял безсмислен, докато няколко дни по-късно не му бе минало през ума: „Господи! Та всяка една от тия сделки е свързана с Хонконг Кий!“. И Лю Чин се бе почувствал задължен да изложи пред приятеля си тези косвени улики.

Първата реакция на Хонконг бе: „Данъчните власти са по петите ми“. Но като поразмисли, се убеди, че това е смешно, защото държавата с положителност нямаше да използва частни детективски агенции, след като разполага с толкова добри собствени служби. Този извод обаче го накара да се почувства още по-объркан и той постепенно започна да подозира, че във Форта сигурно са се досетили колко нашироко се е разпрострял и сега събират информация, която ще им даде възможност да го изтласкат веднъж и завинаги. И реши, че в дъното на всичко най-вероятно е Хоксуърт Хейл.

Колкото и да бе странно, първото съществено доказателство дойде не от китайците, дето толкова ги бива да свързват отделни частици от мозайката, а от неговия приятел Камеджиро Сакагава, комуто бе помогнал да се утвърди в бизнеса като собственик на супермаркет. Ниският и пълен Камеджиро нахълта един следобед и без предисловия заяви:

— Хонконг, ти по-добре внимаваш, аз мисли ти има големи неприятности. Ченге от континента дошъл тук, пита за теб, как аз купил мой парцел. После той май отива в сграда „Хоксуърт и Хейл“.

— Този детектив няма основание да те безпокои, Камеджиро — увери го Хонконг. — Нашата сделка е напълно редовна.

— Кво става, хващат теб за данъци?

— Моите данъци са наред. А твоите?

— И мои наред — отвърна Камеджиро.

— Тогава не се тревожи, Камеджиро. Остави ме аз да се погрижа. Това засяга само мен.

— Ти има много неприятности? — попита японецът.

— Всички непрекъснато имат неприятности — рече Хонконг.

Но все не успяваше да открие в какво точно се състоят неговите. През следващите дни получи още няколко съобщения за детективите и тяхната работа: под наблюдение бяха всички аспекти на разностранния му бизнес. Нито веднъж не ги срещна лично, а сетне те внезапно изчезнаха и той не чу за тях нищо повече. Единственото, в което не се съмняваше, бе: „Някой знае за моя бизнес почти толкова, колкото и самият аз. И докладите се представят на Хоксуърт Хейл“. Сън не го хващаше.

От друга страна, времената бяха вълнуващи, защото, ако не бяха погрешни всичките изводи, до които бяха стигнали след съответните проучвания Хонконг и неговата баба, Хаваите би трябвало да са пред прага на смайващ разцвет. Самолетите, които вече не бяха ангажирани за нуждите на войната, щяха да докарват тук хиляди туристи, щеше да възникне потребност от много нови хотели. Още от първия ден на предстоящия бум строителите нямаше да имат друг избор, освен да се обърнат към него, защото той бе собственикът на земята. Чувстваше се като отличен бегач в навечерието на олимпиада, в която ще мери сили с непознати за него спортисти: беше добър състезател, бе мобилизиран и изпълнен с вяра, че утрешният ден ще му донесе победа. Въпреки това за всеки случай обсъди с баба си загадката около детективите и тя изтъкна:

— Настават години, през които трябва да се задържим на седлото. Да чакаме, да чакаме. Да се чака винаги е трудно. Всеки глупак може да се хвърли в действие, но само мъдрият умее да чака. Струва ми се, че след като някой пръска толкова пари, за да събира сведения, той или много се страхува от теб, което е добре, или преценява перспективата да се присъедини към теб, което може да е още по-хубаво. Трябва да чакаш, да чакаш. Остави го той да направи първия ход. Ако ще се бори против теб, с всеки изминал ден ти ставаш по-силен. Ако ще се присъединява, всеки нов ден, през който си оцелял, прави за него цената малко по-висока. Чакай!

И тъй, през по-голямата част от 1946 година Хонконг изчакваше, но без увереността, която му внушаваше Нюк Цин. Всекидневната поща бе мъчение за него, той седеше и гледаше дългите пликове, питайки се какви ли лоши вести му носят, а телеграмите направо го хвърляха в ужас. Но докато чакаше, трупаше сила и когато годината изтече, умът му стана по-бистър, финансовото му положение — по-стабилно, и той започна да прилича на „златния мъж“, за когото говореха социолозите.

Хонконг се имаше за чист китаец, защото мъжете от неговия фамилен клон се бяха женили само за момичета хакка, и макар в жилите на доста хора от клана Кий да течеше и хавайска, португалска или филипинска кръв, в неговата нямаше никакви примеси — факт, с който той тайно се гордееше. Разбира се, вследствие на различни перипетии от миналото, в древния род Кий се бе вляла доста монголска, манджурска и татарска кръв, както и малко японска — по време на войните от началото на XVII век, плюс малко корейска, благодарение на един предшественик, който през 814 година бе пътувал до едноименния полуостров, а имаше и трудно определими следи от племената, бродили из Южен Китай през 4000 година преди новата ера, ала той се смяташе за чист китаец, каквото и да означаваше това.

През 1946-а младият Шигео Сакагава беше на двадесет и три години и вече капитан в армията на Съединените щати. Беше висок метър и шестдесет и осем сантиметра и със своите шестдесет и осем килограма изглеждаше слаб. Не носеше очила и бе значително по-пропорционално сложен от якия си и малко недодялан баща. Имаше красиво лице със силни, ясни черти и много хубави зъби, но онова, с което правеше най-дълбоко впечатление, бе бързият ум, отличавал го и при изпълнението на всяка задача, възлагана му през войната. В трите почетни грамоти, които придружаваха ордените му за бойни заслуги, се споменаваше за храброст, надхвърляща изискванията на дълга, но това всъщност бяха награди за изключителната му способност да предвижда хода на събитията.

На незабравимия парад по случай победата по булевард Капиолани капитан Шигео Сакагава маршируваше в третата редица, след знаменосците и полковника. Краката му, заякнали от фронтовия живот, отсечено удряха асфалта, а свикналите му на тежък товар рамене бяха изпънати назад, при което брадичката му се бе вдигнала и полегатите му японски очи нямаше как да не гледат в тълпата, която преди не се отнасяше много благосклонно към тях.

Но когато чу бурните овации и зърна своята прегърбена майка и набития си, нисък, честен баща, най-сетне приети, той почувства, че битката е била за добро. Тадао бе загинал в Италия, а Минору, якият таклер, бе погребан във Франция. Горо бе заминал за Япония и помагаше на окупационните власти. Семейството им никога повече нямаше да се събере. Бяха платили ужасна цена, за да докажат своята лоялност, но си бе струвало. Колоната се отдалечи доста от мястото, където възрастните Сакагава и други японци плачеха от радост, стигна до стария Дворец на Йолани, седалището на хавайските власти, и той за пръв път се стори на Шиг Сакагава сграда, в която един японец може да влезе наред с всички останали. „Това е моят град“ — мислеше си, докато маршируваше.

Но след парада си отиде вкъщи, видя на стената снимките на убитите Тад и Минору, закри с ръце лицето си и промълви:

— Ако ние, японците, най-сетне сме свободни, заслугата принадлежи на вас, момчета. Господи, каква цена!

Затова се смути, когато баща му, все още под очарованието на парада, заопипва ордените му и заяви на английски:

— Аз винаги казвал, те няма войници по-добри от японци.

— Не съм бил храбър, татко. Просто се досещах какво ще се случи.

— Ако се сещал, как така не избягал? — попита Камеджиро.

— Аз съм японец, така че трябваше да остана — обясни му Шиг. — Залогът бе твърде висок. Потисках страха си и заради това ми даваха ордени.

— Цяла Япония се гордее с теб — рече на японски Камеджиро.

— Много се радвам, че императорът приема нещата така — прихна Шиг — защото възнамерявам да му помогна в управлението на Япония.

Майка му изпищя на японски:

— Няма пак да отиваш на война, нали? Горо е вече в Япония и аз се моля за него всяка нощ.

— Там няма война — топло рече синът и хвана нежно ръката й. — За мен не ще има никаква опасност. Нито пък за Горо.

— Няма война ли? — стреснато попита госпожа Сакагава. — О, Шигео! Не си ли чул? Господин Ишии казва…

— Мамо, не ми досаждай с измислиците на този побъркан господин Ишии.

Въпреки това госпожа Сакагава повика дъщеря си и господин Ишии и след като внимателно погледна зад всички врати, да не би някой хаол да подслушва, сухият и дребен профсъюзен лидер спусна щорите и зашушна на японски:

— Онова, което ви казах миналата седмица, е вярно, Камеджиро сан. В никакъв случай не позволявай и вторият ти син да отиде в Япония. Ще бъде убит, също и Горо. Защото всичко, което ни разправят, е лъжа. Япония печели войната и всеки момент може да нахлуе на Хаваите.

Шигео си помисли, че дъската на зет му е започнала да хлопа, взе ръката на Реико и я попита:

— Сестро, вярваш ли в глупостите на твоя съпруг?

— Не ги наричай глупости! — развика се на японски господин Ишии. — Натъпкали са ти главата с куп лъжи. Япония печели войната и набира сили.

— Реико! — настоя брат й. — Вярваш ли в тези глупости?

— Трябва да извиниш мъжа ми — отвърна преданата съпруга. — Той слуша на събранията такива странни неща…

— Какви събрания? — строго попита Шигео.

Същата вечер господин Ишии и Реико го заведоха в малка къща западно от Нууану, където се провеждаше събрание, посетено от възрастни японци. Един фанатизиран духовник, неотдавна освободен от концентрационен лагер, крещеше с все сила:

— Онова, което ви казват за Хирошима, са чисти лъжи. Градът е невредим. Токио не е изгорен. Нашите войски са в Сингапур и Австралия. Япония е по-мощна от всякога!

Публиката слушаше напрегнато. Шигео видя своя зет господин Ишии да кима мъдро и дръпна сестра си за ръкава, ала за беда ораторът го забеляза.

— Ах! — извика той. — Виждам, че между нас се е промъкнал шпионин. Мръсно неприятелско куче! Хей, господин Ишии, да не би да се опитва да те убеди, че Япония е изгубила войната? Не смей да му вярваш! Той се е продал на американците! Казвам ти, той е лъжец и шпионин. Япония печели войната!

Колкото и да му се виждаше странно, Шигео трябваше да признае, че доста от слушателите не само вярваха на този побъркан религиозен маниак, но и искаха да му вярват. След като събранието свърши, възрастните хора му се заусмихваха тъжно: той бе престъпник, сражавал се против Япония, и те се надяваха, че когато дебаркират на островите, императорските войски ще проявят снизходителност към него, защото вероятно е бил подведен да извърши това предателство. Много момчета от Хаваите бяха измамени по същия начин.

Замаян, Шигео си тръгна към къщи. Не искаше повече да има нищо общо с господин Ишии и онези патетични стари глупаци, но като повървя малко, промени решението си и взе автобус, който го отведе в центъра на Хонолулу. Обмисля известно време как да постъпи, после влезе в полицейския участък и поиска да види един от инспекторите. Хаолът го познаваше и го поздрави за ордените, но Шиг се разсмя:

— Като чуете онова, което съм дошъл да ви кажа, може да ми ги свалите.

— Какво има?

— Знаете ли за дружеството „Ката Гуми“? За „Непобедимите“?

— Онези копелета от японската секта „Вон“ ли имаш предвид? Да, доста внимателно ги следим.

— Току-що присъствах на едно събрание. Капитане, потресен съм.

— В онази къщурка зад старото мисионерско училище ли?

— Да.

— Редовно я проверяваме. Тони, тази вечер имахме ли човек в къщичката на мисията?

— Не си направихме труда — отвърна помощникът му.

— Тези хора са луди — възмути се Шиг.

— Покъртително е — съгласи се инспекторът. — Горките стари нещастници, толкова бяха сигурни в непобедимостта на Япония, че вярват на всичко, което им разправят агитаторите. Но са безвредни.

— Няма ли да ги арестувате? — попита Шиг.

— Не, по дяволите — разсмя се полицаят. — В Хонолулу имаме шест групи, които редовно проверяваме, сектата „Вон“ ни създава най-малко неприятности. Една от тях иска да убие Сингмън Рий, друга — Чан Кайши. Трета измъква парите на стари жени, като предсказва края на света за първо число на всеки следващ месец. Миналата година имаше двама съпрузи, които очаквали второто пришествие Христово на всяко първо число цели единайсет месеца. Накрая дойдоха при нас и казаха, че нещо започвали да се съмняват. Твоите побъркани японци са само част от една тенденция.

— Но как могат да вярват… След всичко, което пише във вестниците и съобщават по радиото? След разказите на хората, които са били там?

— Шиг — рече инспекторът и удари с ръбовете на дланите си по бюрото — как може човек да вярва единайсет месеца подред, че Исус Христос ще слезе от Нууану Пали? Веднъж могат да те измамят, съгласен съм, но не и единайсет пъти.

Когато дойде време Шигео да отплува за новото си назначение при генерал Макартър в Япония, майка му се разплака и го посъветва:

— Като пристигнеш в Токио, ако там се водят боеве, не слизай от кораба, Шигео! — Сетне се сети за нещо по-важно и му рече: — Не се жени за момиче от Севера, Шигео. Не искаме в нашето семейство някоя дангалачка, която знае да вика само зу-зу. На твое място бих внимавала и с момичетата от Токио. Те вкарват човек в сума разноски. С баща ти ще бъдем много нещастни, ако вземеш булка от Кюшу, защото те не се спогаждат с хирошимците. И в никакъв случай да не се жениш за окинавка или за някоя, която може да излезе ета. Най-добре ще е да си намериш момиче от Хирошима. На такова момиче може да се има вяра. Но да не вземеш някоя от града Хирошима!

— Не мисля, че в Хирошима биха посрещнали един американец с отворени обятия — тихо отвърна Шигео.

— Защо не? — учуди се майка му.

— След бомбата? — попита Шигео.

— Шигео! — смаяно възкликна тя. — В Хирошима не се е случило нищо! Господин Ишии ме увери…

Когато Шиг Сакагава се присъедини към своята част, получила назначение в Токио, и на път за кораба, който щеше да ги транспортира до Йокохама, мина с колоната по улиците в центъра на Хонолулу — той, без сам да подозира, бе един изключителен млад мъж. Характерът му бе твърд като стомана, закален в битките не само против немците, но и против предразсъдъците в родината си. Бе побеждавал всеки неприятел със силата на собствената воля и бе натрупал такива доказателства за своята храброст, каквито са искани от малцина. През онзи ден никой не си даваше сметка за това, защото Шиг беше едва на двадесет и три години и още не бе завършил право в Харвард, но той бе безпощадното острие на една революция, която предстоеше да залее Хаваите. Беше непоколебим, неподкупен, физически закален и безстрашен. И което е още по-важно, когато става дума за революции, бе много организиран и бдителен.

Крачейки в строя, без някой от двамата да подозира това, той мина покрай Хоксуърт Хейл, който вървеше по Бишоп стрийт нагоре към Форта, и ако в този момент бе имал далновидността да спре колоната и да привлече Шиг Сакагава на своя страна, Форта положително би запазил прерогативите си. Нещо повече, ако Хейл, виден деец на Републиканската партия, бе записал Шиг и още петдесетина млади японци като него в редовете й, републиканството на Хаваите щеше да е трайно обезпечено, защото от японците, с присъщия им традиционализъм и консерватизъм, биха се получили идеални републиканци, а комбинацията от прозорливостта на хаолите в бизнеса и трудолюбието на японците би създала такава сила, която никой противник не би успял да превъзмогне. Но в този момент на Хоксуърт Хейл му бе абсолютно невъзможно дори да си представи такъв съюз и докато крачеше покрай колоната, през главата му мина следната некрасива мисъл: „Ако чуя само още една дума за смелите японски момчета, които са ни спечелили войната, ще повърна. Къде е синът ми Бромли? Къде са Хари Джандърс и Джими Уипъл? Те също спечелиха тази война, но са мъртви“. Тълпата по Бишоп стрийт аплодираше японските войници, а един многообещаващ момент от историята бе пропуснат. Хоксуърт Хейл влезе във Форта, Шиг Сакагава замина за Япония.

Но ако Хоксуърт Хейл пропиля своя шанс да грабне юздите на историята, имаше един друг човек, който го направи. Хонконг Кий вървеше по Бишоп стрийт в обратната посока, видя Камеджиро Сакагава, който гордо махаше на своя син, и го попита:

— Кое е твоето момче, Камеджиро?

— Ей онова там, с ордените — радостно се усмихна Камеджиро.

Тъй като повечето войници носеха спечелените си в Европа ордени и медали, Хонконг не успя да разбере кой е синът на Камеджиро.

— Онзи с червената емблема на ръкава ли? — попита той.

— Хай! — потвърди старият Сакагава.

— Бих искал да се запозная с него — рече Хонконг и когато на пристанището строят се разтури, Камеджиро каза на сина си:

— Това Хонконг Кий, много добър приятел. Той дал на мен пари за магазин.

Явно благодарен, капитан Сакагава подаде ръка и отбеляза:

— Проявили сте голяма смелост, господин Кий, като сте поели този риск с баща ми. Особено пък във военно време.

Хонконг бе изкушен да се окъпе в лъчите на славата, но благоразумието го бе научило винаги отдалеч да предугажда възможните неприятности и да ги избягва, тъй че отвърна откровено:

— Може и да не си чул, но през войната бях достатъчно глупав да произнеса една отвратителна реч против японците. После се засрамих от себе си и се опитах да се реванширам.

— Зная — рече Шиг. — Сестра ми ми писа за вашата реч. Но войната си е война.

— Сега нещата стоят много по-добре — рече Хонконг. — Знаеш ли за какво исках да говоря с теб, Шигео? Когато се върнеш у дома, трябва да постъпиш в колеж. Да учиш например право. Ако се справиш добре, може би ще ти намеря работа при мен.

— Имате толкова собствени синове, Хонконг.

— Никой от тях не е японец — разсмя се той.

— Японец ли ви трябва? — изненадано попита Шиг.

— Разбира се — изсумтя Хонконг. — Вие, момчета, ще управлявате тези острови.

Шиг го слушаше извънредно съсредоточено. Застанал точно пред святкащите с метален блясък очи на Хонконг, той най-внимателно изучи лицето на китаеца и попита:

— Наистина ли мислите, че ще настъпят промени?

— Фантастични! — отвърна Хонконг. — И ми се иска някое умно момче като тебе да работи за мен.

— Може да не работя за никого — бавно промълви Шиг.

— Това също е добра идея — произнесе с равен глас Хонконг. — Но всеки има нужда от приятели.

Когато капитан Сакагава се качи на кораба, той се чувстваше напълно американец. Бе доказал своята храброст, Хонолулу го бе приел, а сега се бе появил и човек, който се нуждаеше от него. В известен смисъл вече беше „златен мъж“, познаващ както западните, така и източните ценности, защото, макар и да се наслаждаваше в пълна мяра на новопридобитото си право да бъде американец, също така се гордееше и с това, че е чистокръвен японец. Разбира се, последното бе смешно да се твърди, понеже той носеше наследствени белези от всички онези безименни предци, обитавали някога Япония: някои от гените му идваха от косматите северни айну, от сибирските нашественици, от китайците, от корейците, между които бяха живели дедите му, и най-вече от онези дръзки индо-малайски племена, половината от които бяха тръгнали на изток, за да се превърнат в хавайци, докато други техни събратя се бяха отправили на север, бяха минали през най-различни острови, за да се смесят накрая с японците. Така от двама малайски братя, потеглили в древността от някоя точка близо до Сингапур, пътешественикът на север бе станал прародител на Шигео Сакагава, а другият бе сложил начало на рода, от който идваше Кели Канакоа, хавайският младеж, дето в момента стоеше и наблюдаваше заминаването им заедно с една хубава жена.

Или, ако човек предпочете да отправи поглед на север, единият от трима сибирски братя смело бе прекосил океана до Япония и именно неговите гени бяха намерили последно убежище в Шигео. Друг се бе прехвърлил по Алеутския архипелаг до Масачузетс и потомците му се бяха превърнали в индианци, следи от чиято кръв имаше и у Хоксуърт Хейл. А по-малко склонният към рискове трети брат бе предпочел отъпканите пътища по суша на юг към Среден Китай, където, с помощта на хакка, се бе превърнал в прародител на Хонконг Кий. Всъщност всички хора са братя, но със смяната на поколенията меродавни стават разликите, а не приликите.

* * *

По един абсурден начин този Кели Канакоа, за когото споменах, бе вече „златен мъж“. Той беше на двадесет и една години, висок около метър и осемдесет и пет, тежеше близо деветдесет килограма и бе с мощно телосложение — мускулите му играеха на слънцето, сякаш бяха намазани с кокосово масло. Имаше много изправена стойка и необикновено красиви черти, дълбоко разположени очи, гаменска усмивка и гарвановочерна коса, в която обичаше да затъква цвете. Държането му бе смесица от спокойствие и арогантност. Бяха минали вече две години, откакто бе нокаутирал на Хоутел стрийт двама моряци, задето го бяха нарекли чернилка, и макар винаги да имаше вид на човек, готов да употреби юмруците си, щом усетеше, че някой е на път да избухне, се опитваше да избегне сблъсъка: „Защо искаш да се биеш с мен? Не ми трябват неприятности. Дай да си стиснем ръцете и пак да бъдем приятели“.

Сега, докато стоеше и наблюдаваше заминаването на войниците, Кели държеше в дясната си ръка дългите пръсти с безупречен маникюр на една дама от Тулса, която бе пристигнала от Рино да търси тук емоционална преориентация след трудния си развод. Преди това бе гостувала в едно ранчо в Невада, където нейна другарка по съдба й бе казала:

— Рени, ако отидеш на Хаваите, непременно потърси Кели Канакоа. Той е възхитителен!

И тъй, веднага след като слезе от флагманския кораб на „Хоксуърт и Хейл“ „Мауна Лоа“, тя набра номера, даден й от нейната приятелка, и рече:

— Ало, Кели? Мод Клемънс ми заръча да те потърся.

Без особено да бърза, той отиде в луксозния хотел на „Хоксуърт и Хейл“ „Лагуната“, издокаран в много тесни сини панталони, бяло келнерско сако със само едно закопчано копче, сандали, яхтменска фуражка и цвете зад ухото. Когато тя слезе в претенциозното фоайе, чистичка и беличка в новия си бански костюм с дантелки по края, безцеремонно я огледа и прецени: „Таа уахин ше легне още първата вечер“.

Покрай своята работа на плажа, която беше започнал случайно, защото обичаше да кара сърф и имаше приятен шеговит подход към богатите клиентки, той бе станал специалист в изчисленията колко време ще му отнеме да влезе в леглото на всяка от новодошлите. Бе открил, че разведените са най-лесни, защото женското им самочувствие е силно накърнено и са готови да докажат поне на себе си, че вината за разпадането на браковете не е тяхна. На Кели рядко му бяха необходими повече от две вечери. Разбира се, в началото, когато се запознаваха, жените в никакъв случай нямаха намерение да спят с него, но както обясняваше той на останалите момчета, които се мотаеха по плажа „Да, ама таа уахин още не се е возила на сърф, как ше знае кво иска?“. Това му бе работата, за нея му плащаха — да качва на сърфа разведените и младите вдовици.

Пет минути след като се запозна с Кели, Рени бе вече на първото си излизане със сърф, далеч навътре оттатък рифа, където се образуваха големите вълни. Изпадна във възторг, когато океанът я понесе, и й се струваше, че никога няма да успее да се изправи и да се задържи на устремилата се към брега дъска, но усети изотзад да я обгръщат силните ръце на Кели, почувства се сигурна и докато набираха скорост, позволи да бъде издърпана нагоре и храбро застана на летящия сърф, все така в дебелите ръце на Кели. За момент пръските я заслепиха, ала скоро се научи да държи брадичката си високо срещу вятъра и да устоява на напора му. Не след дълго вече летеше над рифа, дъската под краката й се носеше бясно, а на брега се извисяваше мощният силует на Диамантената глава.

— Колко е хубаво! — възкликна тя, докато огромната вълна продължаваше стремителния си бяг към брега. Инстинктивно придърпа ръцете на Кели по-плътно около себе си, притисна се назад към него и мъжествеността му я изпълни с наслада. Когато накрая вълната се сгромоляса, Рени усети, че сърфът полита надолу, а заедно с него и тя. Озова се под водата, все още в ръцете на Кели, по собствена инициатива се обърна с лице към него и те дълго се целуваха в дълбокото, а сетне, без да бързат, изплуваха на повърхността.

Рени отново се покатери на дъската и под наставленията на Кели загреба навътре в океана, за да хване следващата вълна, но когато се отдалечиха достатъчно от останалите сърфисти, се отпусна назад, докато отново почувства допира на момчето от плажа, остана в сигурните му обятия, гребейки небрежно, а неговите опитни ръце зашариха под новия бански костюм. Тя прошепна с въздишка:

— Това включено ли е в обичайните уроци?

— Малко уахин са готини като тебе — галантно отвърна Кели, при което Рени потръпна от удоволствие и още по-плътно се облегна на него, така че вратът й се опря в мускулестите му гърди.

Пътуването им навътре в океана, към мястото, където се образуваха вълните, бе дълго и вълнуващо и докато чакаха някоя по-голяма, Кели попита:

— Тоа път страх ли те е да се изпраиш?

— С теб съм готова да опитам всичко — отвърна Рени и показа забележителна сръчност при лудото плъзгане към брега. Накрая сърфът полетя надолу с разбиващата се вълна, а те се озоваха под водата, започнаха да се целуват и тя с изненада установи, че сега нейните ръце са в неговия бански и са се вкопчили там жадно и страстно. Когато изплуваха, черната коса бе паднала пред очите на Кели като на сатир, той се разсмя и каза одобрително:

— Ти кат нищо ше станеш сърфиска номер едно и ше земеш наградата, Рени.

— Правилно ли правя всичко? — скромно попита тя.

— Ного праилно! — увери я той.

— Ще хванем ли още една вълна? — предложи Рени.

— Що не се качим в твоата стая? — спокойно попита Кели, заковал в нея тъмните си очи.

— Май така ще е най-добре — прие тя и с опасение добави: — Разрешават ли ти да се качваш горе?

— Да каем, че си забраиш шапката на плажа, некой треба да ти я донесе, нали? — обясни й той.

— Това ли е обичайната процедура? — престорено свенливо премигна Рени.

— Кат поечето работи — отвърна Кели — и сърфа си има свойте праила.

— Тогава ще играем по правилата — съгласи се тя и стисна ръката му.

Когато влезе в нейната стая, хванал в мощните си ръце шапката й за слънце, Кели забеляза, че тя вече се е преоблякла в един от най-оскъдните спортни екипи, които някога бе виждал, а през годините на плажа бе видял доста.

— Ей, сестро! Мое да си в муму[2], в бански или без нищо, ама се си ного готина — одобрително рече той.

В своето объркване, съвсем естествено след развода, Рени имаше нужда да чуе тъкмо това. Отказа се от обичайните формалности и разтвори обятията си за красивото момче от плажа.

— При нормални обстоятелства щях да поръчам скоч и сода и щяхме да поговорим известно време… Дай да продължим, откъдето бяхме спрели под водата.

Кели я разглежда един дълъг, изпълнен с наслада момент и рече:

— Тоа бански се е вир-вода. — Смъкна гащетата и когато се изправи пред нея в цялата си тъмнокожа мощ, тя си помисли: „Ако се бях омъжила за някой като този, нямаше да имам никакви неприятности“.

Докато войниците маршируваха по Бишоп стрийт, Рени се готвеше да напусне Хаваите и в последните минути, преди да се качи на „Мауна Лоа“, стискаше силно ръката на Кели. В продължение на девет дни бе живяла с него, всецяло отдадена на страстта и на смайващата му мъжественост. Веднъж му каза:

— Кели, само да можеше да видиш истеричния дребен негодник, за когото бях омъжена! Господи, как пропилях годините си!

А сега му шепнеше под яркото слънце:

— Дали ще ни остане време за още веднъж, ако побързаме да отидем на кораба?

— Що па не? — прие с охота той.

Качиха се на големия параход и откриха нейната каюта, но бъдещата й спътница — високо, доста хубаво двадесет и седем-осем годишно момиче — вече разопаковаше багажа си. След няколко минути на смущение и объркване Рени прошепна на Кели:

— Какво ли пък толкова ще загубя? — Обърна се направо към момичето и рече: — Извинете, не се познаваме, но ще ме сметнете ли за голяма мръсница, ако ви помоля да ми оставите за малко каютата?

Високото момиче разгледа, без да бърза, Рени, а след това и Кели. Те бяха красива двойка и тя се засмя:

— Ваканцията си е ваканция. Колко време ви трябва?

— Около половин час — отвърна Рени. — Горе свири някакъв състав.

— А тук имаме цял оркестър — прихна момичето и още преди да се бе качило на горната палуба, Рени вече бе смъкнала дрехите си.

По-късно тя си призна:

— От пет дни се мъча да си представя какво ще е да дойдеш при мен в Ню Йорк. На колко години си, Кели?

— Дваесе и една.

— По дяволите, аз съм на двайсет и седем.

— Ич не приличаш на дваесе и седем, не и в кревата — увери я момчето от плажа.

— Добра ли съм в леглото? — попита умолително тя. — Ама наистина добра?

— Ти си уахин номер едно.

— Много момичета ли си познавал?

— Сърфа си е сърф — отвърна той.

— Например Мод Клемънс? Спал ли си с нея?

— А престаи си, че другата седмица некой ми кае „Кво ше каеш за Рени? Гот ли се чука, а?“.

— Кели! Какви думи само!

— Са ше надуят сфирката, сестро Рени — предупреди я той и навлече дрехите си.

— Ходих до библиотеката, Кели — нежно рече тя. — Онази голяма книга с имената, записани от мисионерите, наистина беше там, както ми каза. В нея пише, че твоето родословие може да бъде проследено до сто трийсет и четири поколения назад. Това сигурно те кара да се чувстваш горд.

— Ич нищо не ме кара да чуствам — изсумтя Кели.

— Ти си хаваец, защо носиш името Кели? — попита Рени, докато си слагаше чорапите.

— Кат канака се каам Келоло, ама никой не ще да ми вика така.

— Кели е сладко име — рече тя. Сетне го целуна и попита: — Защо не се съгласи да ме заведеш в твоя дом?

— Щото нищо не преставлява — вдигна рамене той.

— Да не искаш да кажеш, че предците ти са били крале, а ти си нямаш нищо?

— Иам китара, иам сърф, иам готини уахин кат тебе.

— Това е ужасно — огорчено сви вежди тя и отново го целуна. — Кели, ти си най-хубавото нещо на Хаваите.

Излязоха на палубата и Рени с бърз знак благодари на спътницата си. Високото момиче се усмихна и намигна. Когато корабната сирена изсвири за последен път, за да предупреди многобройните момчета от плажа, дошли да изпратят своите хаолски любовници, Рени попита колебливо:

— Ако някоя от моите приятелки реши да дойде на Хаваите… — И замълча.

— Да бе, ше ги наглеждам — даде съгласието си Кели.

— Ти си цяло съкровище — прихна тя, целуна го пламенно, а той се отдръпна и побягна надолу по трапа. Под навеса за изпращачи до него се приближи друго момче от плажа, Флорсхайм — наричаха го така, защото понякога носеше обувки като същински немец — и го попита:

— Кели блала, онаа уахин, онаа русата, гот ли се чука?

— Най гот от сички — увери го Кели и двамата се запътиха към „Лагуната“ в превъзходно разположение на духа.

1946 година бързо се изнизваше и Кели на няколко пъти изпита бегли съмнения, които сподели с Флорсхайм:

— Кво стаа с мен? Опраам сума уахин и сичко ми е като каша в главата. Къде ше стигна така?

Но размислите от този род винаги изчезваха при появата на някоя нова разведена жена или вдовица и удоволствието да я обработи така, та да я вкара в леглото, а тя да плаща сметките в хотела и ресторанта, бе толкова голямо, че той неизбежно стигаше до философията на Флорсхайм: „Кво па, що да не ни е гот сега, докат сме млади!“. Тъй че продължаваше да се придържа към обичайния си начин на живот: посрещаше кораба, откриваше момичето, за което някой му бе телеграфирал, водеше го на сърф, спеше с него не повече от осем дни, целуваше го за сбогом на „Мауна Лоа“, почиваше малко, а сетне посрещаше следващия кораб. Понякога гледаше възхитено Джони Пупали, който бе на четиридесет и девет години, а все още даваше на жените онова, което сам наричаше „сърфолечението за страдащи дами на доктор Пупали“.

Един следобед попита Пупали за неговата изненадваща енергия и доайенът на момчетата от плажа отвърна:

— Секи мъж има енергиа да праи четри работи: да яде, да работи, да кара сърф и да праи любов. Ама по некое време енергиата почва да стига само за две от тех. За мен тва са сърфа и любовта.

— Не ти ли омръзва? — попита Кели.

— Сърфа ли? Не. Сигур ше умра на некоа вълна. Жените? Да ти каа право, Кели, некой път, кат отплава „Мауна Лоа“, десетина минути не ща и да вида поече тиа уахин, ама на другиа ден, кат надуе сфирката следващия кораб, па съм готов за действие, братко.

В ленивите седмици между приключенията с момичетата Кели изпитваше истинско удоволствие да се припича на плажа заедно с Флорсхайм, едър непохватен мъж, който се обличаше по своя собствена мода: огромни, увиснали като торба шорти от памук и коприна, които силно напомняха долно бельо и падаха пет сантиметра под коленете, широка като палатка хавайска риза, свободните краища на която връзваше около кръста, оставяйки открити десет сантиметра от корема си, джапанки с каишка между пръстите и шапка от листа на кокосова палма с тясна периферия и две подобни на пера ленти, които стърчаха двадесетина сантиметра право нагоре, а после падаха на една страна. Флорсхайм винаги изглеждаше размъкнат, докато не съблечеше дрехите и не останеше по прилепналите до тялото бански гащета. Тогава приличаше на езическо божество: огромен, кафяв, с покриваща ушите дълга коса и ароматен венец от мейл около челото. Това преобразяване хвърляше във възторг дори най-претенциозните американки и те обичаха да лягат на пясъка до него и да прокарват червените си нокти по изпъкналите му мускули.

Кели предпочиташе компанията на Флорсхайм, защото огромното момче от плажа умееше да пее със странния островен фалцет и двамата бяха изключителен дует. Кели притежаваше красив баритон, а освен това бе голям майстор на слак кий, специфичната за Хаваите техника за свирене на китара, при която струните не са много опънати, мелодията се изтръгва с дърпане, а акордите се удрят. За много хора изпълняваният от Кели слак кий бе гласът на островите, защото, когато беше в добра форма, той придаваше на своята музика пронизваща сладост, на каквато никой друг не бе способен. Мелодиите бяха бързи и потрепващи като островна птица, а акордите — бавни и непрекъснати като рева на океана. Когато момчетата от плажа нямаха какво да правят, те често го подканяха:

— Кели блала, давай малко слак кий!

Той бе техният трубадур, но рядко свиреше за гостите.

— Що да си губа времето с хаолите? — сърдеше се той. — Кво разбират те от слак кий?

Другото развлечение, което двамата с Флорсхайм обичаха, бе сакурата, страхотна японска игра с малки черни карти, които се продаваха в дървени кутии с нарисувани на капака цъфнали вишневи клонки. Всяко от момчетата на плажа, което успееше да събере достатъчно пари, за да купи нова кутия карти за сакура, биваше аплодирано като герой на деня и през дългите горещи следобеди цялата компания седеше под чадърите от кокосови листа и играеше тази глупава игра. Не се допускаше никаква друга и ако някой не знаеше сакура, не го приемаха да работи с тях. Разбира се, от кандидатите се искаше също да говорят безобразния местен жаргон, като демонстрирания от Кели, когато се възмути от цената на полуготовите шницели в магазина на ъгъла:

— Миела, че пеесе цента е прекалено ного за тиа — констатира той.

— За кои прикааш, Кели блала, за тиа ли, за тиа ли? — лениво попита Флорсхайм.

— Кво ти е бе, тъпак? Кво се повтараш тиа ли, тиа ли — сопна му се Кели и като направи с дясната ръка движение, сякаш сечеше нещо, добави: — Тиа, дето са клъц — клъц.

— Ооо! — Възклицанието на Флорсхайм започна от високите тонове и падна до ниските, което трябваше да покаже, че е разбрал. — Начи прикааш за тиа такивите? Праилно, блала, таа цена е прекалена. Пеесе цента е ного скъпо. — И минаха на други, не по-малко важни теми.

Когато Кели опозна по-добре американките, започна да ги съжалява. Те неизменно му доверяваха колко скапан е бил животът с техните хаолски съпрузи, как мъжете им ги пренебрегвали и колко незадоволителен бил сексът с тях. Последното винаги смайваше Кели, защото, докато бяха с него, момичетата не мислеха почти за нищо друго, и бе убеден, че ако на света има жени, по-добри в секса от тези, които идваха на Хаваите с „Мауна Лоа“, те сигурно са направо тигрици. Един ден каза на Флорсхайм:

— Как мое да има уахин, по-добри в кревата от теа, дет идват тука? Кво им има на теа хаолски мъже, как мислиш?

През 1947 година въпросът отчасти му се изясни, защото Флорсхайм се ожени за една от своите млади разведени партньорки, момиче с много пари, което му подари шевролет с подвижен покрив, и докато живееха на Хаваите, нещата вървяха съвсем добре, но след три месеца в Ню Йорк всичко отиде по дяволите и Флорсхайм се завърна сам, за да продължи своята работа на плажа. Един ден, когато почти нямаше какво да правят, той обясни на приятелите си:

— Теа уахин кат че са два човека, дет ич не си приличат. Тука, кат се качат на сърфа, са ного готини, чукат се кат луди и ич не им пука. Тука метам мойта уахин в таратайката, заминааме на околехао — мощните му ръце завъртяха въображаемото кормило — и ни е ного гот.

— И кво стана? — попита Кели.

— Каам ти, Кели блала — проточено рече Флорсхайм — кат ме зе в Ню Йорк, зе да не аресва как се обличам. Зе да не аресва как прикаам. Зе май нищо да не аресва. Целото време ми праеше скандали. Вече немаше време да си легне с мен следобеда, когат е най гот. И, предстаяш ли си, вика: „Флорсхайм, треба да одиш на вечерно училище, та да почнеш да говориш хаолски, не канака!“. Аз й викам: „Майната ти! Ше зема самолета за Хаваите!“, а тя: „Кво? Така ли ше ми харчиш парите?“. Па аз й каам: „Спестил съм си от тебе седемстотин долара“. А тя кат скочи! „Ти, мръсен нерез, ти, гаден глиган!“ Нема да ви разпраам аз па кво й наговорих.

— Начи теа уахин били такиви? — замислено поклати глава Джони Пупали. — Е затва ви каам, чукайте ги, ама не се женете за тех, момчета.

Флорсхайм заключи:

— Тука изглеждат готини, ама кат се върнат у тех си, стаат други.

— Ше ти остаи ли оня шевролет? — попита Кели.

— Да — отвърна Флорсхайм и добави: — Вече не ми е жал за теа уахин кат по-рано.

Приятните дни се нижеха и Кели откри онова, което по-възрастните момчета от плажа вече знаеха: че най-добри от всички бяха жените от дълбокия Юг. Те бяха по-нежни, по-мили и по-любвеобилни и изразяваха чувствата си по начини, които не се забравяха. Тъмнокафявото тяло на Кели ги омагьосваше и той на три пъти прекарваше цели дни, без да излиза и често дори без да се облича, в стаята на една или друга възхитителна клиентка от Юга. Като станеше време за ядене, увиваше около слабините си тесен пешкир и затъкваше краищата му, сякаш е саронг, а жената от Монтгомъри, Атланта или Бирмингам го гледаше възхитено как се изтяга на дивана. Веднъж една от тях отбеляза:

— Вие сте страшно близо до негрите, Кели, и все пак не сте негри. Направо очарователно.

— Хавайците мразят негрите — увери я Кели и това й допадна.

— Как си изкарваш прехраната? — нежно го попита тя, бутна настрана храната и отиде да легне до него.

— Да каем, че те уча да караш сърф и затва ми плащат.

— Плащат ти за онова, което вършиш върху дъската за сърф? — възкликна тя.

— Кво стаа, не си ли видела сметките? Администратора ги остаи е там.

— Плащат ли ти… за дни като този?

— Администратора го е писал. Праилника каа, че треба да те уча на нещо.

— Това и правиш — нежно рече жената и те се унесоха в поредната дрямка.

С времето момичетата, с които спеше, започваха да се сливат в съзнанието му, защото всяка изпращаше друга, която пък провождаше следващата, но на него всички му се струваха като една и съща жена — първата, с която се бе запознал още през войната. Ала имаше и няколко, които бе запомнил завинаги. Веднъж на островите пристигна със самолет млада вдовица от Батон Руж и щом се запозна с нея, той си направи сметката: „Таа уахин — след три, най-ного четири вечери“. Но я бе подценил, защото в мъката си младата жена не допусна до себе си никакъв мъж. И все пак, когато влязоха в нейната каюта на отплаващия „Мауна Лоа“, тя каза меко и по южняшки провлечено:

— Светът е дяволски самотно място, Кели.

— Щом си изгубила съпруга, който си обичала, сигур е така — рече той.

— Никога не съм обичала Чарли — призна тя и издуха носа си. — Но той бе порядъчен мъж, добър човек и сега, когато него вече го няма, светът стана по-беден.

— Кво ше праиш сега? — попита той и се опря с едната ръка в края на леглото.

— Не зная — отвърна тя. — На колко години си, Кели?

— На дваесе и две, от миналата седмица.

— Животът е пред теб, Кели. Сигурно е страшно вълнуващо. Но не се заблуждавай, светът е много самотно място.

— Хората идват и си отиват — философски отбеляза той.

— Но когато дойде някой добър човек, остава в паметта ни. Сирената ще изсвири всеки момент и се питам дали да не направя едно нещо, преди да си тръгнеш?

— Кво е то? — подозрително я погледна Кели.

— Ще ми разрешиш ли да те целуна за сбогом? Ти беше толкова мил и прояви такова разбиране… — Понечи да каже още нещо, но избухна в сълзи и притисна красивото си бяло лице до неговото. — Ти си изключително порядъчен човек — прошепна тя. — Повече от всичко на света имах нужда да срещна някой като тебе.

Прехапа устни, преглътна сълзите, избута го към вратата и рече:

— Кели, надали имаш и най-бледа представа колко искрено може да се моли жена като мен за успеха на млад и силен мъж като тебе. Бих искала небето да се разтвори и да изсипе върху теб своето великолепие. Изгради си добър живот, Кели. Не бъди безделник. Защото ти си от хората, които Исус обича. — И го отпрати.

Често, когато имаше пролуки в часовете за сърф, той размишляваше над думите й и се питаше как ли постъпва човек, за да си изгради добър живот. Подозираше, че за тази цел не се иска да бъдеш нито застаряващ жребец като Джони Пупали, колкото и забавно да я караше той, нито да хабиш енергията си за някаква хаолска жена, както бе направил Флорсхайм. И все пак всичко, което умееше да върши, бе да се припича на слънцето, да свири на китара, да играе сакура и да учи жените как се кара сърф. Засега трябваше да се задоволява с това.

В края на 1947 година на островите пристигна певица от нощен клуб в Ню Йорк — оказа се от жените, за които са необходими две вечери — и Кели я хвърляше в такъв бурен възторг, че една нощ тя извика:

— Господи, трябва да ти издигнат паметник, момче!

Певицата побесня, когато научи, че една от най-популярните в момента песни, „Бягащите вълни“, е композирана от Кели на плажа и че той я е давал на всеки, който му я поиска. Някакъв музикант от континента я бе откраднал, бе й добавил няколко професионални заврънкулки и бе натрупал от нея куп пари.

— Трябва да дадеш под съд това мръсно копеле — развика се жената, после прослуша гласа на Кели и намери, че е хубав. — Утре вечер, Кели Канакоа, ти ще пееш с мен. В ресторанта на „Лагуната“.

— Не ща да пея — запротестира Кели, но тя го попита:

— Какво беше онова хубаво нещо, което свирехте с момчето с фалцета на вашите укулеле?

— За „Хавайска сватбена песен“ ли говориш? — досети се той.

— Онази, където ти започваш ниско, а той се включва с фалцетите.

Кели нехайно запя „Ке Кали не ау“, най-прекрасната от хавайските песни, великолепната музика, оставаща да кънти в съзнанието, в която сякаш се е изляла душата на островите. Бе увил пешкир от „Лагуната“ като саронг около бедрата и бе затъкнал в косата си цвят от хибискус. Момичето от нощния клуб бе разтърсено от въздействието на песента му и извика:

— Кели, нищо не може да те спре!

След като репетираха — един ден, защото жената бе истинска професионалистка и възприемаше бързо — Кели Канакоа, облечен в червено-бял саронг, с цвете в косата и с един от кривите китови зъби на майка си, окачен на сребърна верижка около врата, излезе на дансинга в „Лагуната“ и запя с онзи глас, който тепърва щеше да се прочуе на островите. „Сватбената песен“ бе необичайна с това, че солото в нея се изпълняваше от мощен баритон и се придружаваше от висока, вълшебно разливаща се мелодия за сопран. Тя бе същинско произведение на изкуството, достойно за Шуберт или за Хуго Волф, и макар публиката онази вечер да я бе слушала много пъти в изпълнение на дерящи се баритони и още по-слаби сопрани, сега за пръв път почувства истинското величие на този лиричен зов. Кели бе влюбен мъж, божество с цвят на бронз, и се открояваше във всяко отношение до стройното русо момиче от Ню Йорк. Беше незабравима вечер, а когато тя свърши, певицата викна на Кели изпод душа в стаята си:

— Какво ще кажеш да дойдеш с мен в Ню Йорк?

— Не мърдам от тоа остров — заяви в отговор Кели.

— Не е нужно да се жениш за мен — успокои го тя, досетила се за опасенията му преди самия него. — Само ще пееш.

— Ше си седа на плажа, не съм глупак — отсече Кели и макар тя да го помоли още няколко пъти, докато бяха в леглото, той все отвръщаше, че неговото място е на Хаваите. — Виж кво стана с Флорсхайм! — повтаряше.

— Е — подхвърли жената, докато се обличаше за самолета — все пак през тези няколко дни се научихме взаимно на много неща.

— И тва е истина — съгласи се Кели.

— Ще продължиш ли да пееш? — попита тя.

— Малко песни, малко сърф.

— Не се отказвай от сърфа — рече насмешливо тя. — Притежаваш нещо от класа, което те прави незаменим в него.

— Сестро, аз съм канака и неам намерение да се лиша от тва — прихна Кели.

— Не се и съмнявам — ухили се жената. Беше безсрамна и корените на косата й бяха тъмни, но бе добра и чистосърдечна партньорка и Кели я харесваше.

— Нема да моа да доа с теб до летището — извини се той.

— Нали си свърши работата тук — успокои го тя и потупа леглото, — останалото няма значение.

Сетне, в началото на 1948 година, тъкмо започваше бумът в туристическия бизнес, той получи телеграма от някаква жена от Бостън на име Рени. Не успя да си спомни коя е, но която и да бе, тя съобщаваше: ПОСРЕЩНИ „МАУНА ЛОА“ ГОСПОЖА ДЕЙЛ ХЕНДЕРСЪН. И когато корабът пристигна, Флорсхайм, бос и с вперен нагоре към палубата поглед, попита:

— Коя е твоата уахин, Кели блала?

— Мое да е онаа там — посочи той, вдигайки рамене.

— Кво мислиш, ше легне ли? — зачуди се Флорсхайм, претегляйки стройната, красиво натъкмена жена на около тридесет и една-две години.

— Кат я гледам, ше ми требат две до четри вечери — изчисли Кели, защото бе открил, че жените, полагащи необичайно много грижи за външния си вид, обикновено се колебаят по-дълго, преди да влязат в леглото, от своите посестрими, които заявяват предизвикателно: „Ето, такава съм, разрошена от вятъра и щастлива!“.

Кели, както и другите момчета от плажа, се ползваше с привилегията да се качва на „Мауна Лоа“ преди слизането на пътниците. Запробива си път през претъпканата палуба и докосна ръката на госпожа Хендерсън. Тя се обърна и му се усмихна за поздрав, искрено и без смущение. Ръкуваха се и той попита:

— Името ти Дейл ли е или е друго? Човек вече не мое да кае кое име е женско, кое мъжко.

— Казвам се госпожа Хендерсън. Елинър Хендерсън — отвърна тя с отривистия и овладян глас на жена от Нова Англия. — От Бостън съм.

На Кели много му се искаше да попита: „Ква беше таа Рени, дет ми е пратила телеграмата? Не повна никоа от Бостън“. Но премълча. Едно от нещата, които бе научил в своята работа като момче от плажа, бе никога да не споменава името на една жена пред друга и независимо че повечето му клиентки бяха насочени към него от свои близки приятелки, не си позволяваше дори да намекне за този факт. Бясно зарови в паметта си, но не успя да си спомни коя е Рени и не каза нищо за телеграмата. Ала госпожа Хендерсън сама заговори за нея:

— Една моя съученичка от колежа „Смит“…

— Не звучи кат женски колеж, „Смит“.

— Рени Блекуел, тя ми заръча непременно да те открия.

Кели побърза да придаде на лицето си изражение, сякаш знае коя е Рени Блекуел, но госпожа Хендерсън вече си мислеше: „След всичко, което ми разказа тя, той дори не си спомня името й“. Водена от своенравното желание да си доизясни нещата, добави:

— Рени е момичето от Тулса.

Кели все още не можеше да я разграничи от всички онези безименни жени, които пренаселяваха живота му, но вече си даваше сметка, че госпожа Хендерсън си играе с него, така че се удари с юмрук по главата и мина на най-варварския си жаргон:

— Понекоа ич не моа да се чатна. Забраил съм ква беше таа уахин Рени.

Госпожа Хендерсън се усмихна и рече:

— Тя не те е „забраила“, Кели.

Той се пообърка пред тази самоуверена жена и отвърна:

— Да каем, мине година, и аз река на Флорсхайм: „Таа телеграма тука е от некоа си Елинър Хендерсън. Ква беше таа уахин?“. Флорсхайм не повни. Аз не повна.

— Кой е този Флорсхайм? — попита Елинър.

— Е тва момче до високата уахин — посочи й Кели.

Госпожа Хендерсън се разсмя весело и рече:

— Рени ми каза, че ти си най-добрият в занаята, но трябва да ми обещаеш нещо.

— Кво?

— Повече да не говориш с мен на жаргон. Хващам се на бас, че си завършил с отличие Хюлет Хол. Сигурно говориш английски по-добре и от мен. — Усмихна му се топло и попита: — Няма ли да ми дадеш този гирлянд?

— Страх ме е да ви целуна, госпожо Хендерсън — разсмя се той и й поднесе цветята, но Флорсхайм видя това, дотича и се възмути:

— Божке, един канака дава цветя на своата уахин, кат да е некой от Ню Йорк! — Грабна гирлянда, нахлузи го през главата на Елинър и я целуна силно.

— Флорсхайм е бил в Ню Йорк — пошегува се Кели. — Знае как да се представи като хаваец.

— Флорсхайм? В Ню Йорк ли? — озадачено рече госпожа Хендерсън, изучавайки огромния дългокос младеж с венец от мейл. — Градът положително никога повече няма да е същият.

— Сключи брак с жена от обществото — обясни Кели. — Стоя при нея три месеца и си дойде. От цялата работа му остана един шевролет с подвижен покрив. Всъщност до хотела ще пътуваме с него.

В този момент натежалото от гирлянди и грим момиче от Канзас Сити, клиентка на Флорсхайм, си проби път до тях и се изкикоти:

— Господи, тези мъже са направо божествени, нали? — Тя сграбчи тъмнокафявата дебела ръка на Флорсхайм, възхитено опипа мускулите му и попита: — Удрял ли си някой мъж с този юмрук, Флорсхайм?

— Никога — отвърна момчето от плажа. — Само жени.

Момичето се смееше с цяло гърло. Всички куфари и чанти бяха натрупани в шевролета и двете двойки потеглиха към „Лагуната“. Когато Флорсхайм зави по Кинг стрийт и минаха покрай старите къщи на мисията, Елинър Хендерсън внезапно му каза да спре, разгледа внимателно тези исторически сгради и накрая обясни:

— Моята прапрабаба е родена в тази къща. По баща се казвам Куигли.

— Никога не съм ги чувал — честно си призна Кели.

— Не са живели тук дълго. Но аз пиша биографията им… като дисертация. Преподавателка съм в „Смит“.

— Начи си от тиа уахин, дето кат нищо ше напишат некоа книга? — попита Флорсхайм, потегляйки отново.

— Кажи му да не говори на жаргон — рече Елинър.

— Той не може да говори по друг начин — разсмя се Кели.

— Аз намирам, че местният диалект е направо възхитителен — обади се момичето от предната седалка, а Кели си помисли: „Май съм попаднал на такава, която ще се предаде в най-добрия случай след четири вечери, а може и изобщо нищо да не стане, обаче Флорсхайм ще трябва да внимава, защото тази мацка ще го събори още във фоайето“.

Подозренията на Кели по отношение на Елинър Хендерсън се оправдаха, тя не бе от жените, които капитулират след четири вечери или дори след шест. Обожаваше сърфинга и се чувстваше сигурна в ръцете му, но това бе всичко. Ала една вечер той взе на заем откритата кола на Флорсхайм — момичето от Канзас Сити си бе казало направо: „Защо ще се разхождаме с шевролета, като можем да си прекараме чудесно и в леглото?“ — и я заведе вън от града, на Коко Хед. Двамата седяха в тъмното и разговаряха.

— На островите казваме за този вид срещи „гледане на среднощни надбягвания на подводници“ — обясни й той.

— Много остроумно — разсмя се Елинър.

— Как върви биографията? — поинтересува се Кели.

— Доста съм объркана — призна тя.

— Не става, а?

— Имам силното желание да я зарежа, Кели.

— Защо?

Не последва отговор. Седяха, обгърнати в мрак, и наблюдаваха вечно повтарящата се мистерия на тропиците — закъснялата луна, която се издигаше от океана. Една палма на брега се бе протегнала да я посрещне, тежката нощ похлупваше света. Изведнъж Елинър се обърна към Кели и взе ръцете му.

— Подлудява ме желанието да пиша за теб, Кели.

Момчето от плажа бе смаяно.

— За мен! — извика то. — Какво има да се пише за мен?

Тя му обясни с ясни, бързи изречения, без да му позволи да я прекъсне:

— Мисълта за Хаваите ме преследва още откакто прочетох тайния дневник на моя прапрапрадядо. Той е живял тук само седем години. Повече не е издържал. А когато се върнал в Бостън, записал своите опасения напълно откровено. И сега виждам пред очите си милия му старомоден почерк: „Ще пиша така, сякаш Господ наднича над рамото ми. Той би трябвало да разбира тези неща, след като те се вършат по негова воля“.

— Какво е написал? — попита Кели.

— Казва, че ние, християните, сме нахлули на островите в името на истинския бог, но ценностите, които сме налагали, са били фалшиви. Бил е убеден, че нашият бог е спасил островите, ала идеите ни са били пагубни. Особено за хавайците. Има един пасаж за хаваеца на бъдещето, Кели, който звучи като пророчество. Аз съм си го преписала и снощи го препрочетох. Сякаш описва тебе.

— Мрачно пророчество ли? — свъси се Кели.

— „Хаваецът е осъден да чезне година след година, ограбен, откъснат от корените си, объркан.“ Така е написал старият човек. Сякаш е виждал във въображението си теб, Кели.

Кели тогава беше на двадесет и три години и си даваше сметка, че в лицето на Елинър Хендерсън се е сблъскал със съвсем друг тип жена. Тя беше на тридесет и една, или поне му се струваше на толкова, бе чистосърдечна, честна и много привлекателна. Косата й бе гладко опъната назад, бялата й брадичка бе решителна, но и приканваща. Подхвана я с лявата ръка и бавно я повдигна. Лунната светлина бе достатъчна, за да вижда очите й, бе запленен от тяхната спокойна увереност. В продължение на няколко мига потомката на мисионера и ограбеният хаваец се изучаваха взаимно, накрая ръката му се отпусна и освободи брадичката й, но тя взе в нежните си бели ръце неговото силно лице, притегли го до своето, целуна го и си призна:

— Забравих за старите мисионери, Кели. Започна ли да пиша, виждам само теб. Знаеш ли как искам да нарека новата си биография? „Ограбените“.

Говориха дълго, други коли идваха „да гледат среднощното надбягване на подводници“ и си заминаваха. Елинър го попита направо:

— Нима наричаш това живот, Кели? Да любиш една след друга разни невротизирани разведени жени?

— Откъде знаеш?

— Нали виждам Флорсхайм?

— Аз не съм Флорсхайм.

— Рени Блекуел е на друго мнение.

— Какво ти каза? — поинтересува се Кели.

— Че това била единствената хубава седмица през живота й.

— Коя беше тази Рени? — попита той без повече преструвки.

— Знаех си, че не я помниш. Онази, която е казала на спътничката си от „Мауна Лоа“…

— Разбира се! Виж, нямам причини да се срамувам, че любя така жените — не отстъпваше Кели.

— Мислиш ли, че Флорсхайм ще се ожени за момичето от Канзас Сити? — попита Елинър.

— Тя излиза от кожата си, за да го накара — прихна Кели. — Ще остане с нея четири-пет месеца, а сетне ще се върне тук с буик.

— Защо ти никога не си опитвал? — продължи да разпитва Елинър.

— Аз нямам нужда от пари. Пея по малко, свиря по малко на китара, вземам малко пари да уча клиентки като теб да карат сърф, а ако ми потрябва кола с подвижен покрив, все някой ще ми услужи.

— И това живот ли е? — настояваше Елинър.

Кели мисли дълго, сетне попита:

— Кое те кара да смяташ, че можеш да напишеш книга?

— Мога да направя всичко, което си наумя — отвърна Елинър.

— Как стана така, че се разведе?

— Не съм разведена.

— Съпругът ти починал ли е?

— Той беше от най-добрите, Кели. Един от хората, към които Бог е бил особено щедър.

— Във войната ли загина?

— Покрит с медали. Джак щеше да те хареса, Кели. Двамата бихте се разбирали. Той имаше дарбата да бъде щастлив. Господи, светът дори не подозира колко много знаеше този човек за начините да бъдеш щастлив.

Мълчаха известно време, сетне Кели попита:

— Защо искаш да наречеш книгата си „Ограбените“? Аз имам всичко, което искам.

— Не си стопанин на своите острови. Японците са им стопани. Нямаш пари. Те са у китайците. Нямаш земя. Тя е собственост на Форта. И си лишен от своите богове. Моите предци са се погрижили за това. Какво имаш?

Кели се разсмя нервно и понечи да каже нещо, но потисна импулса си, защото знаеше, че може да причини беда. Вместо това размаха пръст пред лицето на Елинър и рече:

— Много ще се изненадаш, ако видиш какво имаме ние, хавайците. Честна дума, направо ще се смаеш.

— Добре. Да вземем четирите хубави момичета, които танцуват хула в „Лагуната“… с измислените целофанени полички. Как се наричат? Кажи ми истината.

— Ами онази с красивите крака е Глория Чин.

— Китайка?

— Може би и малко хавайка. Момичето с големия бюст е Рейчъл Фернандес. А истинската красавица там… аз май си падам по нея, само че тя е японка… се казва Хелън Фукуда. Последната е Норма Свенсон.

— Шведка?

— Е, и малко хавайка.

— Значи онова, дето наричаме хавайска култура, всъщност е едно филипинско момиче с целофанена поличка от Таити, което свири на укулеле от Португалия и пее някаква псевдобалада от Холивуд в акомпанимент на електрическа китара от Ню Йорк.

— Аз не съм псевдохаваец — предпазливо рече той. — В библиотеката ще намериш книга за мен, за повече от сто поколения мои предци. И когато пея хавайска песен, тя сякаш излиза направо от пръстите на краката ми. Има много неща, които не знаеш, Елинър.

— Разкажи ми ги — настоятелно помоли тя.

— Не — възпротиви се Кели. Сетне внезапно реши да си позволи онова, което само преди няколко минути бе сметнал за много опасно.

— По-добре да направя нещо… което никога досега не съм правил.

— Какво? — попита тя.

— Ще видиш. Облечи си нещо, което държи хладно, и утре към три ще мина да те взема.

— Вълнуващо ли ще бъде?

— Нещо, което никога няма да забравиш.

В три часа на следващия ден той пристигна пред „Лагуната“ с взета на заем кола и чака пред хотела, докато тя се появи. Когато Елинър се качи в понтиака, чиста и свежа в бялата си рокля, Кели зави към планината и кара навътре в сушата, докато не се озоваха пред висока дъсчена ограда, зад която се издигаха тежки и величествени кокосови палми. Продължи покрай оградата и накрая стигнаха до очукана порта, която той отвори, бутайки я с носа на колата, а като минаха през нея, даде заден ход и сръчно я хлопна. Сетне натисна газта, изпод гумите захвърча чакъл, понтиакът полетя и спря пред потънала в сянка, скрита сред палмите, потъмняла от бурите стара дървена къща на три етажа, с фронтони, широки веранди, дърворезби и цветни стъкла.

— Това е моят дом — рече просто той. — Тук не е идвало досега нито едно момиче. — Заблъска звънеца и на разнебитената врата с мрежа против насекоми се появи изумителна жена, висока близо метър и деветдесет, широка колкото вратата, среброкоса и величествена, чието изваяно кафяво лице бе озарено от ведра усмивка.

— Ти ли си, Келоло? — попита тя с безупречно поставен глас, в който се долавяха следи от новоанглийски акцент.

— Здрасти, мамо. Приготви се за голяма изненада! Довел съм вкъщи една хаолка. — И за да не забележи майка му колко много се е променил заради това момиче, мина на отвратителния си жаргон.

Едрата жена прекрачи прага, царствено пристъпи до края на верандата и протегна ръка.

— Искрено се радваме да ви посрещнем в „Блатото“.

— Майко, таа уахин е Елинър Хендерсън, от колежа „Смит“. Майка е завършила „Васар“. — Стройната бостънка и огромната хавайка се ръкуваха, всяка изпълнена с уважение към другата, и хавайката рече с мекия си глас:

— Аз съм Малама Канакоа, а вие сте първата от хаолските приятелки на Келоло, която довежда вкъщи. Сигурно сте много специална.

— Ей, майко, внимаай! — предупреди я Кели. — Ние не сме гаджета. Таа уахин е осем години по-голема от мен. В Бостън си е подредила живота ного гот.

— Но е нещо специално — настоя Малама.

— Ного специално! Страшно й сече пипето, само мозък е.

Тримата се разсмяха и всеки инстинктивно се почувства непринудено в компанията на останалите. Кели продължи да обяснява:

— Майко, таа уахин е от фамилията на некогашни мисионери, Куигли. Аз не знам нищо за тва семейство, ама ти мое да знаеш.

— Иманюъл Куигли! — извика Малама и сграбчи двете ръце на своята посетителка. — Той е бил най-добрият от всички мисионери. Единственият, който е обичал хавайците. Но е живял тук много кратко време.

— Ала е предал на своите деца цялата си любов към Хаваите, аз също съм я наследила — рече Елинър.

Забеляза, че е влязла във всекидневна от XIX век с полилей, овехтели шкафове с кристал, орган, пиано „Стейнуей“ и кафява гравюра на Рафаеловото „Възнесение Богородично“ в масивна резбована рамка. Таванът бе извънредно висок, поради което стаята беше неочаквано хладна, но Елинър не успя да оцени по достойнство този факт, защото вниманието й бе привлечено от един предмет, който висеше под стъклен похлупак, монтиран на махагонова подложка.

— Това пък какво е? — извика тя.

— Зъб от кит — обясни й Малама. — Оформен като кука.

— Но на какво е окачен? — попита Елинър.

— На човешка коса — увери я Кели.

Малама го прекъсна, като вдигна стъкления капак и подаде скъпоценната реликва на гостенката.

— Един от моите предци, кралят на Кона, е носил това, докато е воювал като пълководец на Камехамеха. Бил е с него и по-късно, когато първият мисионерски кораб е спрял в Лахайна. Предполагам, че всеки косъм от тази дълга верижка е на човек, когото семейството ми много е почитало. — Тя върна стъкления похлупак на мястото му, сетне рече: — Кели, докато показваш на госпожа Хендерсън защо наричаме това място „Блатото“, аз ще приготвя чая. Ще дойдат няколко от дамите.

Кели поведе Елинър към задната част на къщата, през кухня, в която някога се приготвяла храна за двеста души от двора на крал Калакауа, и скоро се озоваха в една вълшебна страна от дървета и цветя, опираща в заобиколено от тръстика блато, чиято повърхност бе покрита с лилии. Вече сам с Елинър, Кели изостави своя жаргон и каза с известна ирония:

— Това е единствената земя, която хаолите не са ни отнели. Сега тя струва два милиона долара. Но, разбира се, мама се грижи за стотина бедни хавайци и е затънала до гуша в дългове.

Тази картина на отколешно разтление бе мъчителна за Елинър и докато гледаше как червенокачулати птици се стрелкат над блатото и кацат по върховете на разлюляната тръстика, основният мотив на бъдещата книга започна да се избистря в съзнанието й.

— Вие наистина сте „Ограбените“ — замислено рече тя, смесвайки реалността с представата за нея.

— Не, струва ми се, не си го схванала правилно — възрази Кели. — Това е зазиданата градина, която всеки хаваец познава, защото пази една такава в собственото си сърце. В нея не се допускат външни лица.

— Означава ли това, че презираш хаолските момичета, с които спиш? — попита.

— О, не! Доставя ми удоволствие, Елинър. То е вън от нещата, за които говорим.

— Прав си и те моля да ме извиниш. Мисълта ми беше дали ги презираш, задето са хаолки?

Кели дълго мисли върху въпроса й, хвърли камъче по една люлееща се на тръстиката птица и отвърна:

— Едва ли бих признал подобно нещо. Не съм толкова нетолерантен, колкото са били мисионерите.

— Иманюъл Куигли твърди почти същото.

— Имам чувството, че старият Куигли щеше да ми хареса.

— Когато е работил тук, той е бил млад. Остарял е в Охайо. Какъв проницателен човек е бил!

— Мама сигурно вече е готова — рече Кели и отведе Елинър обратно в просторната всекидневна, където чакаха четири огромни хавайки, сивокоси и благи.

— Това е госпожа Лийън Чой — с нежност каза Малама. — А това — госпожа Хидео Фукуда.

— Вашата ли красива дъщеря видях да танцува в „Лагуната“? — попита Елинър.

— Да — отвърна огромната жена и леко се поклони, светнала от удоволствие. — Хелън обича да танцува, също като мен, когато бях млада.

— Това е госпожа Лилиха Мендонка — продължи Малама. — Мъжът й беше собственик на таксиметровата компания. А онова нещастно джудже там е госпожа Джизъс Родрикес — завърши тя със смях. Госпожа Родрикес беше само метър и седемдесет и пет и тежеше по-малко от деветдесет килограма. — Казах на дамите, че госпожа Хендерсън е потомка на милия стар Иманюъл Куигли. Ние пазим в сърцата си най-топли чувства към него, Елинър.

— Изненадана съм, че не сте отседнали у Хейлови или Уипълови — рече госпожа Мендонка. — Те са пристигнали със същия кораб, както и дядо ви, или какъвто там ви се пада.

— Семействата ни никога не са били близки — обясни Елинър. Всяка от петте хавайки изгаряше от желание да научи нещо повече по този въпрос, но бяха твърде добре възпитани, за да задават въпроси, и след малко Малама предложи:

— Сигурна съм, че госпожа Хендерсън ще иска да чуе някоя от старите песни. — И набързо донесе две укулеле и две китари.

Внушителните хавайки предпочитаха да стоят прави, докато пеят, образуваха в дъното на стаята фриз от гигантки и след кратко подготвително подрънкване на инструментите изпълниха цяла поредица от най-обичаните хавайски мелодии. Приличаха на професионален хор, така леко и непринудено си схождаха гласовете им. Госпожа Чой вземаше височините с прекрасни играещи очи и палави жестове, докато госпожа Родрикес и госпожа Мендонка разтърсваха стаята с мощните акорди, които служеха като основа за музикалната конструкция. Всяка песен съдържаше десетки строфи и още преди последните акорди от предишния куплет да заглъхнат, госпожа Фукуда подемаше с напевен фалцет първите думи на следващия. Тя притежаваше удивителна памет и останалите дами не обичаха да пеят без нея, защото монотонното й въведение към новата тема им доставяше голямо удоволствие.

Над „Блатото“ се спусна мрак и лампите бяха запалени. Огромните жени се заседяха, зареяни в красотата на миналото, и Елинър слушаше очарована техния тих разговор, докато Кели не ги прекъсна рязко с думите:

— Каам ви, таа вечер един канака ше свири слак кий. С таа уахин треба да си върим.

Но когато жените излязоха да ги изпратят, госпожа Чой започна небрежно да тананика първите тактове на „Хавайска сватбена песен“ и Кели спря в сенките пред вратата, светлината от полилея пръсна върху му разноцветни отражения и той тихо поде великолепния, изливащ се направо от душата любовен диалог. Гласът му бе в отлична форма и Кели му позволи да се разгърне в пълната си мощ. Когато наближи краят на мъжкото соло, Елинър започна да се пита коя от петте жени ще поеме партията на момичето. Беше Малама. Изправена като монумент със сребърна коса, тя запя завладяващата лирична част от песента и не след дълго гласовете на майка и син се обединиха в незабравимия финален дует. Изпълнението бе необикновено сполучливо, но ето че последните акорди замряха и госпожа Чой удари няколко пъти по своето укулеле с възклицанието:

— Бих пяла така цяла нощ!

Когато Кели и Елинър се качиха отново във взетата на заем кола, той каза:

— Това и ще правят.

Елинър попита:

— С какво се е занимавала майка ти, след като се е върнала от „Васар“?

— Пяла е през горещите следобеди, била е добра с хавайците, прахосвала е парите си. Какво друго?

Елинър заподсмърча и след малко призна:

— Жестоко съм объркана, Кели. Не мога да се прибера в хотела.

— Аз трябва да пея — заинати се той.

— Плащат ли ти? — попита, подсмърчайки, тя.

— Тази вечер не. Ще пея за приятел.

— Ах вие, жалки, победени, прекрасни хора! — рече Елинър. — Добре, върни ме в хотела. Човек трябва да прави всичко за приятелите си. — Отдръпна се към вратата, сетне бързо отскочи обратно до Кели. — Кажи ми, този приятел, както го наричаш, правил ли е някога нещо за теб?

— Мммммм, ами не.

— И така ли ще пееш през целия си живот? На вересия?

— Кой е по-щастлив — отвърна той — мама или твоите приятелки и познати у вас?

Рано следващата сутрин Елинър Хендерсън се яви в библиотеката и помоли госпожица Лусинда Уипъл за „онази книга с родословното дърво на семейство Канакоа“. Като чу това, госпожица Уипъл скри презрението си и заразглежда последното креватно завоевание на Кели, защото й бе направило впечатление, че в продължение на една година вече най-малко шест благоговеещи дами, чието невежество в използването на картотечните каталози показваше, че едва ли са влизали в библиотека, бяха искали „онази книга за Кели Канакоа“. Госпожица Уипъл предполагаше, че вероятно всяка от тях е научила за нея от своя предшественица, тъй като те се появяваха на равномерни интервали, и когато връщаха книгата, някои от тях възклицаваха със страхопочитание: „Боже мой, та неговият дядо е бил истински крал!“. Госпожица Уипъл никога не коментираше, но се бе убедила, че най-далечният предтеча, когото тези жени могат да си представят, е дядото. Всичко преди това за тях бе пълен мрак.

Но тази се оказа различна. След като приключи с изучаването на дългите списъци от изданието на Мисионерския музей, тя попита госпожица Уипъл:

— От достоверен източник ли идва това тук?

Госпожица Уипъл отвърна:

— Моят прадядо, Абнър Хейл, е записал този забележителен документ от устни предания, разказвани от един кахуна нуи на Мауи. Правени са много изследвания, както на Таити, така и на Хаваите, и в по-голямата си част данните изглеждат достоверни.

— Колко години средно давате на едно поколение? — попита госпожа Хендерсън.

— Предполагам, че би трябвало да се придържаме към енциклопедията и да смятаме по трийсет години за всяко, но според нас, като се вземат предвид тропическият климат и онова, което знаем, двайсет и две години са по-близо до истината. Човек стига до извода, че определяното в генеалогията като „две последователни поколения“ всъщност често е едно поколение, защото случаите, в които брат е наследявал брат, са повече от онези, в които последователността е баща — син. Впрочем вие, изглежда, имате сериозни познания за Хаваите. Мога ли да попитам от какво се интересувате?

— Аз съм прапраправнучка на Иманюел Куигли — обясни Елинър.

— О, Господи! — развълнувано рече госпожица Уипъл. — Досега тук не е идвал друг Куигли.

— Не е — каза с равен тон Елинър. — Както ви е известно, моят баща срещна затруднения.

Напомнянето за отдавна отминалите мъчителни събития не охлади ентусиазма на Лусинда Уипъл, интересът й към генеалогията надделя над неприятното чувство и тя попита развълнувано:

— В събота ще бъдете ли в Хонолулу?

— Да — отвърна Елинър.

— Господи, колко хубаво! — възкликна госпожица Уипъл. — Тогава е годишнината от пристигането на мисионерите и за мен ще бъде истинска чест, ако ме придружите. Само като си помисля! Една Куигли! — Тя заобяснява, че откакто се помнела, всяка пролет посещавала годишните срещи на дружеството „Деца на мисията“ и когато се четял списъкът, послушно и гордо се изправяла при споменаването на Джон Уипъл, Абнър Хейл и Ейбрахам Хюлет, всеки от които фигурирал между предците й. Ставала и при споменаването на оттеглилия се Джандърс — странична родствена линия — работил заедно с тях, макар и вече да не бил мисионер.

— Но досега никога не сме имали човек, който да почете името на Куигли. Моля ви, елате!

И тъй, в една гореща събота през април Елинър Хендерсън седеше между потомците на мисионерите и пееше химна „От ледените планини на Гренландия“. Когато настъпи тържественият момент да се прочетат имената на онези честни, отдавна починали мъже и жени, служили на Бога тук на островите, и потомците на всяка от семейните двойки започнаха да стават, тя почувства как вълнението се надига в нея.

— Абнър Хейл и неговата жена Джеруша, бригантина „Тетис“, 1822 година — произнесе свещеникът, затрополиха столове и разноликата група Хейловци застана мирно, докато останалите ги аплодираха.

— Доктор Джон Уипъл и неговата жена Аманда, бригантина „Тетис“, 1822 година — монотонно продължи той и от последвалото скърцане на столове Елинър заключи, че доктор Джон трябва да е бил необикновено потентен млад медик, защото доста от присъстващите се надигнаха да го почетат.

— Иманюъл Куигли и жена му Джепта, бригантина „Тетис“, 1822 година — прочете свещеникът и Елинър Хендерсън се изправи със сърце, преливащо от чувства, от история, от неизбистрена любов към Бога — първата Куигли, явявала се някога в това дружество. Нейното ставане положително бе събудило у Хейловци, Хюлетовци и Уипъловци горчиви спомени, защото, макар и да не бе дал гласност на своите тайни мемоари, които Елинър намираше така изобличителни, неподатливият на внушения Иманюъл Куигли все пак бе позволил доста от идеите му да се разпространят, тъй че сред мисионерските фамилии името му не будеше приятни асоциации. Неговата прапраправнучка предизвикателно устреми поглед напред и в същия миг залата гръмна от ръкопляскания и бурни овации. Продължавайки да гледа пред себе си, защото не бе по-склонна да прости от своя упорит предшественик, тя отново седна на мястото си, а свещеникът извика скръбно:

— Ейбрахам и Урания Хюлет, бригантина „Тетис“, 1822 година.

Отново заскърцаха столове и се изправиха доста хавайци — Ейбрахам бе имал много деца от Малиа, неговата втора съпруга. Повечето потомци на мисионери смятаха за неуместно подобни хора да стават, сякаш са истински наследници на благословената Урания Хюлет, но въпреки всичко хавайците скачаха на крака и нищо не можеше да ги спре.

Същата вечер Елинър Хендерсън каза на Кели:

— Допирът с Хаваите е голям риск за един посетител. Никога не се знае в кой момент ще бъде погълнат от страстите на островите.

— Смяташ ли, че сега знаеш достатъчно, за да напишеш биографията? — небрежно се поинтересува Кели.

— Да.

— Много ли държиш да я наречеш „Ограбените“?

— Повече от всякога.

— И кои според теб са ограбените? — саркастично попита той.

— Ти. Кой, ако не ти?

— Надявах се в мисионерското дружество да си забелязала, че ограбените всъщност са те — възрази Кели.

— Какво искаш да кажеш?

— Дошли са тук да разпространяват конгрегационализма, но техният вариант на християнството не се е харесал на хавайците. Сега повечето от нас са католици или мормони. Днес на островите имаме почти толкова будисти, колкото и конгрегационалисти. Пристигнали са тук със своя бог, в когото са вярвали. Колко от тях все още са му верни? Имали са възвишени идеали. Сега имат единствено пари.

— Думите ти звучат много горчиво, Кели. И в известен смисъл това ме радва.

— Знаеш ли защо мормоните са постигнали такъв успех на тези острови? Те честно заявяват: „В рая има само бели хора“. Предполагам, знаеш, че в Солт Лейк един негър не може да си намери място за преспиване. Те ни казват, че ако сме наистина добри на земята и обичаме Бога, когато умрем, той ще ни направи бели, ще отидем на небето и всичко ще бъде екстра.

— Не вярвам мормоните да мислят така, Кели — възрази Елинър.

— То се покрива с фактите — отвърна предпазливо, но гневът му се надигаше неудържимо и той се изплаши от онова, което се готвеше да каже. Опита се да задържи думите, ала те се изляха въпреки волята му: — Разбира се, другите християни ни разправят, че Господ обичал всички хора, но ние си знаем, че това са празни приказки.

— Кели!

— Ние го знаем! Знаем го! — беснееше той. — То е ясно както планината по изгрев. Бог обича на първо място белите, после китайците, японците и накрая, след дълъг размисъл, приема и хавайците.

— Кели, скъпо мое момче, недей!

— А знаеш ли каква е единствената ни утеха? Можеш ли да се досетиш? Ние сме твърдо убедени, че нас Той обича повече от негрите. Господи, би ми било страшно неприятно да съм негър.

Елинър Хендерсън, разбира се, не успя да напише своята книга, тъй като бе по-предразположена към емоциите, отколкото към контролиращата ги логика. Всъщност едно от така характерните за тропиците странни стихийни явления й попречи дори да опита. В шест часа и осемнадесет минути сутринта след своето посещение в мисионерското дружество тя все още спеше, ала в дълбините на Тихия океан, приблизително три хиляди мили на север, се разигра грандиозно събитие. Големият шелф край Алеутския архипелаг бе разтърсен от мощно подводно земетресение, което за няколко минути събори по скритите под повърхността планински склонове милиони тонове скална маса и тя си намери ново място на дъното. Това бе титанично разместване на земната кора и океанът, в чиито недра стана то, бе разлюлян така силно, че на юг се устреми с невероятна скорост мощна ритмична вълна и макар в нея да бяха увлечени приблизително седем процента от водите му, тя остана външно незабележима, височината й не достигаше повече от десет-дванадесет сантиметра.

На практика пълен с моряци кораб мина точно над нея, без те дори да я забележат: в седем часа и осемнадесет минути същата сутрин водата леко се надигна и един японски танкер се озова с около осем сантиметра по-високо, отколкото бе в предишния миг, но никой не обърна внимание на това събитие и то не бе отразено в корабния дневник. Ако капитанът беше достатъчно бдителен и ако знаеше откъде бе тръгнала само преди час вълната, той можеше да напише: „Под кораба мина цунами, породена от подводно земетресение в Аляска. Скорост около 512 мили в час“. И ако се бе сетил да предаде по радиото предупреждение до целия Пасифик, животът на много хора щеше да бъде спасен. Но той нито я видя, нито помисли за подобно нещо, тъй че епичната цунами летеше непредизвестена със скорост, близка до тази на звука. Ако по пътя си не срещнеше неподвижни обекти, като например острови, накрая тя би изчезнала някъде в далечната Антарктика, но ако се натъкнеше на остров, кинетичната й енергия можеше да потопи сушата под воден пласт, дълбок повече от двадесет метра, който сетне с демонична сила да засмуче обратно в океана. Нахлуването на водата би довело до малко разрушения, но нейното оттегляне би отнесло всичко.

Когато вълната мина незабелязано под японския танкер, Елинър Хендерсън тъкмо бе станала и се любуваше на последните багри от изгрева над Пасифика, а към девет слезе на плажа да погледа момчетата, които играеха сакура. Беше й забавно да ги слуша как ругаят на жаргон, когато падналите им се черни карти не им харесваха, но тази сутрин имаше и една специална атракция: появи се Флорсхайм, облечен в купешки дрехи — излъскани жълти обувки, костюм, който не бе достатъчно голям за огромното му туловище, риза, чиято яка леко го стягаше, плетена вратовръзка, която висеше накриво, и тропическа сламена шапка. Придружаваше го богатото момиче от Канзас Сити, което едва успяваше да държи ръцете си далеч от него и подвикваше поред на всички групички:

— Господи, нали е страхотен мъжага? Ще се оженим в Сейнт Луис.

Флорсхайм се ухили и връчи ключовете от шевролета си на Елинър.

— Сестро, ше каеш на приатела Кели да ми пази бричката.

Тя обеща и когато видя Кели, го попита:

— Как мислиш, Флорсхайм този път колко време ще остане женен?

— В Канзас Сити блала Флорсхайм май ше изглежда смешен. И таа уахин ше открие, че не говори праилно, и ше започне да му праи женски пиликиа. Начи кат наближи краа на октомври, ше видим наш Флорсхайм па тука на плажа, с открит буик.

— Този път ще бъде кадилак! Искаш ли да се обзаложим? — разсмя се Елинър, а после й дойде една идея: — Кели, след като разполагаме с колата, защо да не отидем на пикник?

Настоя тя да купи храната и в десет часа, когато цунами беше на по-малко от шестстотин мили от Оаху, посочи една закътана малка долина край северния бряг на острова и извика:

— Пясъчният плаж там е запазен специално за нас!

Кели разстла одеялата под едно палмово дърво. Отидоха да поплуват и когато легнаха на слънце да се изсушат, Елинър рече:

— Ще си замина от Хаваите, Кели. Не казвай нищо. Започвам да се влюбвам в теб, а не съм от жените, които гледат да докопат някое младо момче.

— Достатъчно съм голям, за да те науча на доста неща — запротестира Кели.

— Никога не бих се омъжила за теб, Кели… ти си осем години по-млад от мен. И няма да стана една от онези, които ти помагат да пропиляваш живота си по такъв престъпен начин.

— Можем да си живеем чудесно — настоя той и я привлече към себе си.

— Мисля, че за едно момиче е неморално да се забърква с мъж, ако нещо му пречи да се омъжи за него. Начинът, по който те използват жените, е срамен, Кели.

Той замълча, сетне започна да замеря с камъчета близката скала. Накрая рече:

— Ако някога отидете на друг остров, госпожо Хендерсън, не задавайте толкова много дълбокомислени въпроси. Приемете го такъв, какъвто е.

— Ще стоя настрана от всякакви острови — обеща тя. — Исках само да видя защо моите предци не са могли да се примирят с този.

— И разбра ли?

— Да. И също не го понасям.

— Защо? — сънено попита той.

— Винаги съм вземала страната на ограбените. Знаеш ли, помагайки на островите, Иманюъл Куигли си е навлякъл големи неприятности в Охайо.

— Много съжалявам, че провалих книгата ти за Куигли. Ще се разсърдят ли… в „Смит“?

— Биографията на един човек е биография на всички хора — каза тя. — С течение на времето, Кели, всички ние се превръщаме в една личност.

— Наистина ли мислиш, че канака като мен с нищо не е по-лош от хаолка като теб? — попита той.

— Навремето са ме учили, че ако в Арабската пустиня падне някое камъче, ефектът се разпространява и върху мен в Масачузетс. Вярвам в това, Кели. Ние сме навеки обвързани с останалия свят.

Видя, че му се спи, и намести потъмнелите му от слънцето рамене в скута си, а той поиска китарата, да посвири малко хавайска музика. Подбираше все песни за окъпаните в слънце брегове на океана, които така обичаше. След известно време инструментът падна от ръцете му и Кели задряма.

Елинър зарея поглед над пясъчния плаж и палмите и с интерес занаблюдава онова, което сметна за отлив — водата сякаш бе решила да се раздели с брега, отдръпна се далеч в океана и накрая отсрещният риф остана по-оголен от всички рифове, които бе виждала. Забеляза на открилите се пясъчни прагове няколко плитки локви, където внезапно останалите на сухо големи риби пляскаха с опашки, опитвайки се да избягат. Разсмя се и Кели, забравил къде се намира, попита сънено:

— Какво смешно има?

Тя му обясни:

— Рибата не може да се измъкне от локвите.

Той попита:

— Как, по дяволите, е попаднала в тези…

Скочи ужасен, зърна голия риф и отдръпналите се води и изкрещя:

— О, боже! Този път ще е голяма! — Грабна Елинър в силните си ръце и се втурна с всичка сила през пясъка, покрай безполезния шевролет с подвижен покрив и нагоре към по-високото, но усилията му бяха безсмислени, защото огромната цунами, която бе изсмукала водата, за да утоли своя ненаситен глад, вече летеше откъм изтерзания океан със скорост повече от петстотин мили в час.

Вълната не беше много висока, но връхлитащата я мощ бе невероятна. Тя покри рифа. Продължи неумолимо да напредва през плажовете, през пътищата, през нивите. По ниските места заливаше цели села и когато нищо не спираше движението й, се разпространяваше равномерно и разрушителната й сила бе сравнително малка. Ала срещнеше ли някоя стесняваща се клисура, някоя долина, тя с тътен се втурваше в нея и яростта й ставаше все по-неудържима, докато накрая се вдигаше с двадесет и повече метра над обичайното си равнище.

С първия си страховит удар срещу сушата тя хвана Кели Канакоа и госпожа Хендерсън в тяхната закътана долина като в капан. Не започна да ги премята като обикновена пенеста вълна, защото не беше такава; само прииждаше, прииждаше, прииждаше, отнасяйки ги бързо навътре в острова, и Кели, който знаеше колко ужасно ще бъде, когато водата се втурне обратно, извика:

— Елинър! Хвани се за нещо!

Жената напразно опитваше да се залови за някой храст, за някое дърво, за някой ъгъл на къща — неумолимата вълна я влачеше и тя не можеше да се задържи за нищо.

— Хвани се за нещо! — умоляваше я Кели. — Когато вълната започне да се оттегля…

Парче дърво го удари по тила и той взе да потъва, но тя го хвана и задържа главата му над надигащите се води. Колко ужасяващи бяха те в безкрайната мощ на своя прилив! Понесоха ги покрай последната къща от селото, нагоре към тесния край на долината. На целия остров нямаше по-опасно място за човек, опитващ се да се пребори с отдръпваща се цунами. А водата вече започваше да се оттегля, в началото бавно, сетне с голяма скорост и накрая с неконтролируема ярост.

Елинър за последен път видя Кели, вкопчил се почти в безсъзнание за дървото коу, около клоните на което бе сложила ръцете му. Бе опитала и тя да се хване за нещо, но течението беше прекалено мощно. То я повлече с все по-голяма скорост обратно натам, откъдето бе дошла, покрай съборените къщи, покрай смачкания шевролет и рифа, който бе видяла така странно оголен. Когато прелетя покрай последните скали, тя си рече: „Този прокълнат остров!“. И престана да мисли.

Сега животът на момчето от плажа течеше като в дрямка. Ден след ден, седмица след седмица се изнизваха окъпаните в слънце сънливи месеци; годините се влачеха все така между пясъка и океана. В края на ноември, когато Флорсхайм изкара от „Мауна Лоа“ новия си понтиак и го паркира на старото място пред „Лагуната“, Кели си помисли: „Как бих искал да кажа на госпожа Хендерсън, че не е нито буик, нито кадилак!“ И старата болка се върна.

В „Блатото“ майка му Малама пееше в късните следобеди с хавайските си приятелки — госпожа Чой, госпожа Фукуда, госпожа Мендонка и госпожа Родрикес. Келоло и неговите хаолски момичета повече не ги обезпокоиха. Защото той обикновено не се отдалечаваше от „Лагуната“, където пееше по малко, свиреше по малко слак кий и получаваше много телеграми. С времето започна да намира все по-голяма утеха в разсъжденията на Джони Пупали за секса: „Тва е най-великото нещо на света. Никога му се не насищаш, освен веднага след кат си си зел дажбата“.

Веднъж Флорсхайм отбеляза:

— Кели блала, таа работа ми се види ного шантава.

— Ква работа? — попита Кели.

— В Ню Йорк по секо време има цветни картини: „Елате на Хаваите!“ На тех глеаш момичетата от тиа острови с полички от листа и цветета в косата. Въртат задници, кат да викат: „Само да доеш на Хаваите, мистър, ше падне едно чукане — ум да ти зайде“.

— В тва нема нищо лошо — отсъди Кели.

— Ама смешното е, Кели блала, че на тоа остров не е ич лесно да фанеш некоа уахин. Тука си прекарват готино жените, а не мъжете от континента. Знаеш ли кво си мисла, блала?

— Ти ше каеш.

— Мисла, че ше е по гот да сложат на картините нас с тебе. — И той зае предизвикателна поза, с напрегнати мускули, с очи, вперени в океана под Диамантената глава. От него наистина ставаше идеален туристически плакат. Отпусна се, избухна в смях и се провикна: — Кели блала, големата атракциа сме ние с тебе!

По-късно, когато Кели се бе заключил с една изгаряща от страст разведена от Лос Анжелос, неочаквано пристигна нейният баща, заблъска по вратата и се разкрещя:

— Бети! Не искам да си разбиеш живота с някой от онези непрокопсаници от плажа!

Но Кели се измъкна по един страничен коридор и никой не пострада.

* * *

Когато в началото на 1946 година слезе от кораба в Йокохама, Шиг Сакагава започна внимателно да изучава земята на своите предци, видя гладуващите хора, разрушените от бомбардировките градове, жалката материална база, от която японците бяха тръгнали да завладяват света, и си помисли: „Може татко да е прав и това да е най-великата страна, но определено не прилича на такава“. В първото си писмо до дома се опита точно да опише всичко, но като го прочетоха на Камеджиро, той изпрати на сина си строг отговор: „Трябва да помниш, че си добър японец, Шигео. Не бива да говориш такива неща за отечеството си“. След което Шиг им пишеше само общи приказки.

Първите му дни в Япония бяха страшно вълнуващи, защото многолюдният Токио се съживяваше и тълпи дребни занаятчии, всеки на вид досущ като баща му, се катереха из развалините от бомбардировките и разчистваха всичко по пътя си. Шиг никога преди не бе виждал толкова енергичен народ и с времето започна да изпитва уважение към несъкрушимата издръжливост на японците. По улиците срещаше безброй възрастни жени като собствената си майка, облечени в безформени платнени панталони, чиято работа бе по-тежка дори от тази на мъжете — да влачат големите кошници с разбита зидария. Пред очите му Токио бе разчистен и подготвен за новия цикъл от живота си. „Не мога да не се възхищавам на тези хора“ — писа Шиг на баща си и на стария Камеджиро това се хареса повече от нелоялното писмо с размислите за поражението на Япония.

Шиг намираше своята работа много интересна — беше преводач на един харвардски професор, когото генерал Макартър бе довел със себе си, за да съветва окупационните власти по въпросите на поземлената реформа. Доктор Абърнети бе необикновен, дълъг като върлина и надарен с изключителна проницателност мъж, и макар да бе принуден да разчита на капитан Сакагава за точния превод на казаното от японските селяни, в крайна сметка се доверяваше единствено на собствените си преценки. Шиг за пръв път в живота си получаваше възможност да наблюдава отблизо един прецизен човешки ум в действие. Ако например някой селянин речеше: „Оризището ми е двеста и четирийсет цубо“, Шиг превеждаше това на доктор Абърнети, но ученият мъж сякаш не го чуваше, защото лично оглеждаше нивата и определяше коефициента на нейната продуктивност. Още преди Шиг или селянинът да са казали и дума, той вече знаеше колко струва земята и ако твърденията на човека противоречаха на неговата оценка, се налагаше Шиг да уточнява фактите. Обикновено Абърнети се оказваше прав.

По време на дългите им пътувания из провинцията Шиг караше джипа, а Абърнети излагаше своите теории за поземлената реформа.

— Това, с което генерал Макартър се сблъсква тук, Шиг, е типична средновековна концепция за поземлената собственост. Във всеки район земята е под контрола на пет-шестима богаташи, които раздават парчета от нея в съответствие с икономическата си изгода. Всъщност системата не е лоша. Определено е много по-добра от комунизма. Но неприятностите идват оттам, че личните интереси, обикновено от деспотично естество, се поставят над жизнените интереси на нацията.

— Като например? — попита Шиг, комуто готовността на Абърнети да разговаря с него като със зрял човек доставяше огромно удоволствие. Бе истински кошмар добронамерени полковници упорито да му говорят на жаргон.

— Ами например, когато земевладелец от дадена област, в която се чувства нужда от храна, задържа земята за спекулации или изобщо не я използва.

— Има ли такива случаи?

— Огледай се наоколо! Очевидно е, че дори сега, когато Япония се бори за своето оцеляване, този земевладелец държи нивите си неизползвани. Стават ли подобни неща, за спасяването на нацията е необходима революция. През цялата история произволите на земевладелците неизбежно са съпътствани от революции. За щастие една селска революция може да се развие в две посоки. Във Франция земята е била стопанисвана толкова нерационално, че за да бъде пометена цялата прогнила система, е била необходима Френската революция… отнела живота на много хора. Това е най-лошият вид революция. В Англия същият резултат е постигнат с помощта на данъците. С течение на времето големите земевладелци просто не успявали да си задържат земите. Данъците били прекалено високи и те били принудени да продават. Доколкото ми е известно, всичко станало, без да бъде дадена нито една човешка жертва. Това е логичният път за осъществяване на поземлената реформа.

— И вие смятате, че Япония е изправена пред същия проблем както Франция и Англия?

— Това не отминава никоя държава — рече Абърнети, докато се друсаха по някакъв каменист път в префектура Шиба. — Отношението на човека към земята е просто и универсално. Земите на всеки народ първоначално са били разпределени равномерно между всички производители. В резултат на по-острия си ум или способността си да манипулират, някои от тях пристъпват към разширяване на своите владения и обществото им дава това право. До момента, в който увеличената популация започне да упражнява натиск, на тези едри земевладелци практически се разрешава да правят каквото си искат. Но когато семействата тръгнат да се роят, станалите за женене синове с копнеж обръщат поглед към обширните неизползвани земи. А всички установени норми на обществото — религията, политиката и традициите — подкрепят едрите земевладелци. И в повечето страни онези селяни, които първи дръзват да протестират, биват обесвани. Тук, в Япония, първите, поискали земя, са били разпъвани на кръст — с главите надолу. Сетне напрежението се увеличава и се стига до кървави революции, освен ако не се прояви мъдрост и същите резултати не се постигнат посредством умело прилагане на данъците, както са постъпили англичаните.

— И вие мислите, че всички народи минават през този цикъл?

— Аз лично съм наблюдавал отблизо пет такива революции. В Мексико пренебрежението към здравия разум беше невероятно, както и последвалото кърваво възмездие. В Англия шепа мъдри законодатели предизвикаха прехода със забележителна простота. В Румъния кръвопролитията бяха грозна картина. Както и в Испания. В западните щати на Америка говедовъдите бяха започнали да защитават безбожно големите си владения с пушки, но с времето и с помощта на данъците благоразумието на градското население надделя. Никоя страна не може да избегне поземлената реформа. Единственото, което е по силите й, е да определи посоката, която ще вземе тя: кръвопролитна революция или данъци.

— Струва ми се, че тук, в Япония, имаме и трети избор. Поземлена реформа с декрет.

— Разбира се — побърза да се съгласи Абърнети. — Генерал Макартър ще направи онова, което двамата с теб наредим накрая, и то ще се окаже неговият най-голям успех в Япония. Защото ще разпредели справедливо земята и в същото време ще предотврати една кръвопролитна революция.

— Тогава значи наистина съществува и трета възможност? — настоятелно повтори въпроса си Шиг.

— Да — отвърна Абърнети — но малко страни са имали щастието да загубят война срещу Съединените щати.

Изминаха в мълчание повече от три километра, търсейки пътя към едно от неподвластните на никаква логика големи селски владения, представляващи опасност за Япония, и когато откриха отбивката, Шиг погледна сравнително малката площ, за която ставаше дума — малка поне в сравнение с именията на Хаваите — и се разсмя.

— Какво смешно има? — учуди се високият му сериозен спътник.

— Мислех си каква ирония е това.

— Кое? — поинтересува се Абърнети, комуто ирониите на историята доставяха удоволствие.

— Ами ние с вас вършим тук цялата тази работа по преразпределението на обработваемата земя в победена Япония, докато всъщност положението в собствената ми родина, Хаваите, е много по-лошо.

Доктор Абърнети седеше с вдигнати към брадичката колене и мълчаливо изчака Шиг да го погледне. Тогава се усмихна хитро и попита:

— Защо, мислиш, ти наговорих всичките тези неща?

Шиг така се стъписа, че намали скоростта, спря джипа и се обърна към своя началник.

— Искате да кажете, че сте ми говорили за Хаваите?

— Разбира се. За да си наясно какви са възможностите.

— Откъде знаете за Хаваите?

— Всеки, който се интересува от поземлената реформа, знае за Хаваите. Сега, когато Унгария и Япония са изправени пред своите революции, Хаваите и Китай остават най-драстичните представители на средновековието в света.

— И в двете страни ли революцията е неизбежна? — попита Шиг.

— Разбира се — отвърна кратко Абърнети. — Урокът на историята, който най-трудно се научава, е, че тя не отминава никой народ. Революцията в Китай положително ще завърши с кървави конфискации. Хавайската вероятно ще се осъществи посредством мирно облагане с данъци. — Направи пауза и рече: — Поне ако умните млади хора като тебе проявят здрав разум.

— И все пак ми се струва смешно, че съм тук и помагам за спасяването на Япония — замислено каза Шиг. — Би трябвало да върша същата тази работа у дома. — Той включи на скорост и потегли към малката къща, в която неспокойно ги чакаше японският земевладелец.

— Както вече споменах — мрачно повтори доктор Абърнети — малко са онези народи, които са имали щастието да изгубят война в подходящия момент. Блазе на Япония.

Шиг окончателно осъзна този факт, след като най-сетне настигна по-големия си брат Горо, който служеше като преводач в трудовата дивизия на генерал Макартър. Когато Шиг пристигна, се намираше в Нагоя и работеше върху широкообхватна програма за организиране на професионални съюзи в японската промишленост. Той не бе подчинен на някой тих интелектуалец теоретик като доктор Абърнети от Харвард, неговите началници бяха разпалени функционери от Федерацията на американските профсъюзи.

— Тази работа ще ме подлуди! — извика набитият Горо, потривайки четината на ниско остриганата си глава.

— Да не би хората, за които работиш, да са глупави? — попита Шиг.

— Глупави ли! Те са най-умните хора, които някога съм срещал. Но ме влудява, че по петнадесет часа на ден карам насила японците да влизат в профсъюзите. Чета им изявлението на генерал Макартър, в което се казва, че отстояващата правата си организирана работническа класа е най-здравата основа на демокрацията. И знаеш ли, Макартър е прав, струва ми се. Това е единственият начин Япония да се справи със своите монополисти. Силни, решителни професионални съюзи. Но, бога ми, влудяващо е принудително да налагаш на японците в Япония онова, което е забранено на японците в Хаваите.

— Профсъюзите ли имаш предвид? — попита Шиг, докато посръбваха японска бира в „Дай Ичи Хотел“, където бяха настанени.

— Така е, по дяволите, точно профсъюзите имам предвид! — кипеше от ярост Горо. — Да си го кажем честно, Шиг. Фактически цялата ни война е била, за да елиминираме японските монополисти. Но знаеш ли, големите фирми тук никога не са контролирали и половината от онова, което контролират хавайските. Разбираш ли, Шиг, светът се е побъркал; щом водим цяла война, за да дадем на победените онова, което се отказва на собствения ни народ.

Шиг прибягна до един трик, който използваше често, когато се опитваше да избистри мисълта си. Дълго държа халбата бира до устните си, без да продума, но Горо се възползва от неговото мълчание, за да продължи своите разсъждения:

— След като профсъюзите са полезни за Япония, те ще вършат работа и на Хаваите. Ако монополистите са вредни за Япония, те са вредни и за Хаваите. Задължават ме да вкарвам японците тук в профсъюзи, но ако се опитам да правя същото на Хаваите, ще ме арестуват, ще ме пребият от бой и ще ме хвърлят в затвора. Как да не полудееш?

— Това, което казваш, е забележително — бавно поде Шиг. — Човекът, на когото превеждам — доктор Абърнети, твърди точно същото за проблемите с поземлената собственост. Обаче той винаги допълва, че един народ има късмет, ако загуби война в подходящ момент. Колкото повече гледам какво вършим ние за Япония, толкова повече се убеждавам в това.

Горо остави бирата и заяви тържествено:

— Когато се върна в Хонолулу, ще въведа нов девиз.

— Какъв?

— „Щом нещо е добро за победените, то е достатъчно добро и за победителите.“ Ще имам грижата и хората на Хаваите да получат правото да членуват в профсъюзи. Също като работниците в Токио. И заема ли се с това, Хоксуърт Хейл по-добре да не ми излиза насреща. Последния път той спечели, защото работниците бяха глупави. Следващия път ще победя аз благодарение на онова, което научавам в Япония.

— Не се обричай на неприятности — предупреди го Шиг.

— Ако и ти не се захванеш със същото — сряза го Горо — ще се срамувам от теб. Ще пропилееш предимствата от своята война.

Тогава Шиг за пръв път чу фразата, която щеше да определя поведението му през следващите няколко години: „Не пропилявай предимствата от своята война!“. За пръв път чу да се произнася този основен закон и каза на брат си:

— Чудя се какво да правя, Горо. Дългите разговори с доктор Абърнети ме убедиха в едно: на Хаваите няма нито един истински образован японец. О, има умни хора като татко, и лекари като доктор Таканага, но те всъщност не знаят нищо.

— Много си прав — тъжно се съгласи Горо и се приведе над бирата. — Разговарял ли си някога с истински умен профсъюзен водач от Ню Йорк?

— И си мисля, че може би ще е най-добре да постъпя в правния факултет на Харвард.

— Каква прекрасна идея! — извика Горо. — Но виж, малкият, не искам да отидеш там и само да учиш право.

— Нямам такива намерения — предпазливо отвърна Шиг. — Доктор Абърнети предложи, ако желая, да живея у тях. Жена му е юристка.

Горо се въодушеви:

— Вечер ще разговаряте, ще обсъждате историята на света и ти ще се шлифоваш! Приеми поканата, Шиг! Виж, може дори да ти помагам с пари.

— Ти няма ли да продължиш в университета? — попита Шиг.

Горо пламна, взе да мести чашата, сетне погледна часовника си.

— Май имам други планове — призна той. — Искам да се запознаеш с нея.

„Дай Ичи Хотел“ се намираше недалеч от спирка Шимбаши на надземната железница, която опасваше града. През 1946 година този район всяка вечер бе пълен с патетични недохранени японски момичета, едни от най-привлекателните проститутки, раждали се някога в Азия. Трагедията на тяхната борба за оцеляване от гладната смърт се състоеше в това, че когато започваха да възстановяват силите си и страните им се заобляха, вече така бяха свикнали да обикалят улиците, та никак не им бе леко да се насочат към някакво друго занимание и продължаваха със старата си „професия“. Научаваха няколко английски думи и понякога се преместваха в тайните войнишки квартири на своите любовници.

Сега, докато Шиг и Горо вървяха в лютия студ на токийската януарска нощ, тълпите момичета им подвикваха на японски:

— Добро войниче нисей[3], не искаш ли да спиш тази нощ с истински горещо момиче?

На Шиг му дойде до гуша да извръща поглед от натрапчивите изпити лица, но те се тълпяха около него и настояваха:

— Моля те, нисей, ще те направя много щастлив за една нощ. Аз съм добро момиче!

На вид приличаха на по-хубавите японски момичета, които познаваше на Хаваите, и докато го дърпаха жадно за ръкавите, той си мислеше: „Може би в поражението има нещо, което доктор Абърнети не разбира. Може би да загубиш война не е чак толкова хубаво“.

След известно време братята се отскубнаха от момичетата на Шимбаши и завиха наляво към Гинза, но не излязоха на тази широка улица, където минаваха патрулите на военната полиция, а се отправиха на запад и потънаха във вълнуващ лабиринт от малки улички, на една от които имаше миниатюрно барче, не по-голямо от спалня, наречено „Льо Джаз Бльо“. Те бързо се шмугнаха в тясното помещение, изпълнено с тютюнев дим, алкохолни пари и звуци на скъп грамофон, на който се въртеше плоча на Луис Армстронг. На високите столчета пред бара се бяха разположили трима клиенти, а изключително красивото момиче в западно облекло, което стоеше зад тезгяха, се приближи към тях. Не беше на повече от двадесет години, бе високо, мършаво от недояждане и имаше запомнящо се будно лице. То подаде изящната си ръка на Горо и извика на японски:

— Добре дошли в нашия център на културните дейци и размирниците! — И с тези думи въведе Шиг в една от най-смайващите особености на следвоенна Япония: интелектуалната революция.

При по-неблагоприятно стечение на обстоятелствата Акеми вероятно би станала, и тя го съзнаваше, бардама — една от онези, които просеха найлонови чорапи и консерви с говеждо от американските войници на спирка Шимбаши, но бе имала щастието още в първите дни на окупацията да срещне Горо Сакагава, а той не бе от мъжете, дето търсят плътски удоволствия срещу заплащане. Вярно, че й даваше всичката храна и пари, които можеше да отдели, но в замяна не получаваше почти нищо, ако не се броят вълнуващите разговори, познанията за Япония и една възвишена любов, каквато не бе подозирал, че съществува на този свят. На Шиг му бяха необходими около две минути, за да разбере, че те двамата ще се оженят.

— Защо работи в бар? — попита той Горо, когато Акеми отиде да обслужи някакви клиенти.

— Защото иска да работи и обича музиката — обясни му Горо.

— Едоко ли е? — продължи да разпитва Шиг, употребявайки старото име на Токио.

— В пълния смисъл на думата „модена“ — разсмя се Горо. Младежите в следвоенна Япония се перчеха с познанията си по френски и най-голямата им амбиция бе да са „модени“ — модерни. — Това момиче е страшно умно — сподели Горо.

— Готов съм да се обзаложа, че не е от префектура Хирошима — пошегува се Шиг.

— Ти виждал ли си Хирошима? — попита Горо. — Фюит! — замахна той с ръка успоредно на пода. — Не желая да имам нищо общо с Хирошима.

— Мама много ще се разстрои — предупреди го Шиг. — Идваш чак в Япония и нямаш достатъчно ум в главата да си намериш приятелка от Хирошима.

— Това е приятелката, която ми трябва — отвърна Горо, когато Акеми отново се присъедини към тях. Доближеше ли до някоя маса, тяхната или друга, мястото се преобразяваше, защото стройното й тяло бе заредено с наелектризиращата жизненост, характерна за много хора в следвоенна Япония.

В полунощ тя каза шепнешком:

— Клиентите скоро ще си отидат и тогава ще се позабавляваме истински. — Търпеливо изчака пиячите да изпразнят чашите си и топло пожела лека нощ на всеки от скитниците, за да е сигурна, че ще дойдат отново, но когато и последният си тръгна и собственикът започна да гаси лампите, рече с въздишка: — Бих искала напитките да са по-евтини. Тогава мъжете щяха да ги гаврътват по-набързо.

Открехна леко затъмнената врата, прошепна „Няма патрули!“ и тримата се запромъкваха из най-тесните улички в света, в които двама души могат да се разминат само ако единият се обърне настрани, докато накрая спряха пред тъмен вход. Акеми сан бавно отвори и пред тях се откри доста голяма стая, в която, застинали в мълчание, бяха насядали петнадесетина млади мъже и жени. От вносен грамофон се разнасяше непозната както на Шиг, така и на Горо музика, но названието й не бе тайна, защото албумът, откъдето бе извадена плочата, лежеше на стойка за ноти, върху която играеше самотен лъч светлина: „Песни на мъртвите деца“ от Малер в изпълнение на немска вокална група. Новодошлите тихо се отпуснаха на пода и когато творбата свърши и бяха запалени повече лампи, видяха, че се намират в екзалтирана японска компания, състояща се от красиви млади мъже и момичета. Разговорът, който последва, се въртеше все около Париж, Андре Жид и Достоевски. Водеше се предимно на френски и тъй като Шиг имаше някакви повърхностни познания по този език, бе посрещнат добре.

Сетне заговориха за промените в Япония: равноправието на жените, раздробяването на големите имения, новата роля на работническата класа — теми, по които и Шиг, и Горо имаха да кажат много, но тъкмо когато вече им се струваше, че със старата Япония е свършено завинаги, Акеми се появи в износеното опърпано кимоно, което държеше до грамофона, и в стаята се възцари мъртва тишина. Тя пристъпи към чайната церемония и всички заеха отколешните вдървени пози. Докато Акеми изпълняваше любопитния древен ритуал, приготвяше и поднасяше чая по традиционния начин, Шиг почувства, че тези млади японци не са по-различни от него: и те бяха хванати в капана на историческите промени, с част от ума си се възторгваха от френските думи и всичко „модено“, ала тежките котви на душата ги приковаваха към най-необяснимите тайни на Япония. „Хаваите и Япония са изправени пред един и същ проблем“ — мислеше си Шиг, но когато изящната Акеми кимна, за да покаже, че е негов ред, а друго момиче се доближи на колене и му подаде чашата горчив чай, той я пое с две ръце, както го бяха учили, заобръща я, докато най-почитаният й ръб остана встрани от недостойните му устни, и отпи.

Церемонията завърши, разговорът бе подновен и момичето, поднесло му горчивия чай, рече:

— Американската военна полиция може да унищожи всичко, но не и чайната церемония. Колкото и силни да са ударите, които нанасяте на душите ни, изглежда, никога не попадате в целта.

Това изявление ядоса Шиг и той каза:

— Тъй като не съм от военната полиция, нямам мнение по въпроса. За себе си мога да кажа, че нося свобода.

— Каква свобода? — гневно попита момичето.

— Земя за селяните — отвърна Шиг и за няколко минути се почувства герой, но сетне лампите бяха угасени, единственият сноп светлина отново затрептя върху стойката за ноти и Шиг прочете: Брукнер, Първа симфония. Записът бе правен в Лондон и музиката му хареса.

Същата вечер, докато си пробиваха път през групичките момичета на Шимбаши, не намерили мъже за през нощта, но продължаващи да се надяват, защото все още можеше да ги огрее нещо след някой закъснял гуляй, Шиг каза:

— На твое място бих се оженил за нея, Горо. Тя е прекрасна.

— Това и ще направя — увери го брат му.

По този странен начин братята Сакагава откриваха родината на своите предци и виждаха колко различна е тя от онова, което си спомняха техните родители, но същевременно откриваха и Хаваите, тъй че една вечер Горо тръсна своята бира на масата в „Дай Ичи Хотел“ и изрече гневно:

— Това, че сме тук, е лудост, Шиг. Би трябвало да вършим същото у дома!

И докато работеха в Япония, те мислеха за Хаваите.

* * *

През 1947 година големият клан Кий преживя паметни вълнения, тъй като Нюк Цин навърши сто години и за отбелязването на това събитие бяха организирани цяла поредица празненства, връхната точка на които бе грандиозният банкет с четиринадесет блюда в шумния ресторант на Азия. Дребната стара родоначалничка, която сега тежеше четиридесет и един килограма, се появяваше на всяко от тържествата облечена в черно, оскъдната й бяла коса бе опъната строго назад. Тя бъбреше с членовете на огромното си семейство и се чувстваше горда от постигнатото. Особено й стана приятно, когато най-младата дъщеря на Хонконг, Джуди, доведе пианист от университета, в който учеше, и изпя цяла поредица китайски песни. Наблюдавайки оживеното лице на Джуди, Нюк Цин си мислеше: „Тя спокойно може да мине за момиче от Горното селище. Питам се какво ли става сега там?“.

На празненствата присъстваха сто четиридесет и един праправнуци и праправнучки на Нюк Цин, към които тя се отнасяше с особена любов. Винаги когато й представяха някое дете, старицата го питаше на езика на хакка:

— Как ти е името, миличко?

Майката побутваше чедото си и му нареждаше на английски:

— Кажи на леличка как се казваш!

Случваше се детето да отвърне „Хари Родрикес“, а Нюк Цин ще го поправи, ще иска да чуе истинското му име и накрая то ще рече „Кий До Кон“, а тя ще разшифрова името с помощта на семейната поема и ще разбере кой стои пред нея.

Собственото й име също й създаваше тревоги, защото на света вече не бе останал жив човек, който да знае какво е то. Дори синовете й, сега пъргави старчета между седемдесет и няколко и осемдесет и няколко години, никога не го бяха чували — заради многочисления род, който оглавяваше сега, тя бе пожертвала своята самоличност. Задоволяваше се да ръководи под названието Леля на Ю Чоу, незаконна съпруга без име, но неизменно мислеше за себе си като за Чар Нюк Цин, дъщеря на храбър селянин, издигнал се до генерал. Ето защо много се развълнува, когато тържествата завършиха и нейните синове Азия и Европа й казаха:

— Лельо на Ю Чоу, не виждаме защо трябва още да изпращаме пари на нашата майка в Долното селище. Тя положително вече е умряла, а нейното семейство никога не е правило нищо за нас.

— Но, от друга страна — реши Нюк Цин — може още да е жива, също като мен, и ако е така, повече от всякога се нуждае от тези пари. В края на краищата тя е ваша майка и вие й дължите това уважение.

Само една тревога помрачаваше стотния й рожден ден: нейният най-важен внук Хонконг очевидно имаше неприятности, защото беше неспокоен, нервен и раздразнителен. Нюк Цин предполагаше, че среща трудности с плащанията по различните спекулации, в които го бе въвлякла, и съжаляваше, че той, а не тя, е принуден да носи бремето на тези трудни дни. Затова щом приключи грандиозният банкет у Азия, дребната стара дама каза на жените около себе си, че иска да разговаря с него. След като я закараха вкъщи и провери тялото си за признаци на проказа, след като огледа и безобразните си големи крака, тя се появи в черна роба с копчета по цялата дължина отдясно и попита на езика на хакка:

— Хонконг, толкова лошо ли вървят нещата?

— Лельо на Ю Чоу, детективите отново са тук — не скри той.

— Но ти не знаеш дали това е добър или лош знак — отбеляза Нюк Цин.

— Появата на детективи никога не е на хубаво — увери я Хонконг.

— Откъде разбра, че са се върнали?

— Камеджиро Сакагава ми каза, че отново чоплят около покупката на имота му. Освен това са задавали коварни въпроси и в дома на Австралия.

— Как сме с данъците и плащанията по полиците? — попита тя.

Това бе единственият светъл лъч и той отвърна с известно облекчение:

— Не сме зле. С парите, които спестихме миналата година, няма да имаме проблеми.

— Тогава ще бъдем благоразумни и ще чакаме — нареди старицата. — Ако някой иска да ти причини зло, Хонконг, не му давай опорна точка. Накарай го той да направи първата стъпка срещу теб, тогава ще можеш да го наблюдаваш и да вземаш предпазни мерки.

Първата стъпка дойде след четири дни, в лицето на як ирландец от Бостън с огромни рунтави черни вежди и спокоен глас, който каза, че името му било Маклафърти, и като се появи в офиса на Хонконг, започна да задава безсмислени въпроси за недвижимата собственост. От сигурното държане на посетителя Хонконг заключи: „Този носи докладите на детективите в джоба си. Той знае“.

През първия ден не се случи нищо особено. Хонконг опипа почвата:

— Петно за строеж на хотел ли търсите? Или имате предвид нещо друго?

— С какви петна за хотели разполагате? — отговори на въпроса му с въпрос господин Маклафърти, ала бе очевидно, че не това го интересува. — Пак ще дойда — рече той.

Веднага след като посетителят си тръгна, Хонконг пусна по петите му пет-шестима Кий, но единственото, което откриха, бе, че наистина се казва господин Маклафърти и е адвокат от Бостън, отседнал в „Лагуната“. Хонконг сподели тази информация с баба си и те внимателно претеглиха различните причини, които може да са довели един бостънски адвокат на Хаваите. Хонконг настояваше да изпрати телеграма на един Кий, който следваше в Харвард, и да поиска подробни сведения за Маклафърти, но баба му го посъветва да изчака.

— Няма защо да се вълнуваш, докато той не предприеме някакъв по-определен ход — рече тя.

Два дни по-късно господин Маклафърти се върна и каза делово:

— Ако моето обединение се спре на някое от големите петна за строителство на хотели… на вашата цена, ще можете ли да осигурите правото на собственост върху земята?

Хонконг си даваше сметка, че като се има предвид сложната система на хавайската поземлена собственост, този на пръв поглед обикновен въпрос представлява клопка, затова отговори бавно и внимателно:

— Ами по-добре да ви го обясня, господин Маклафърти: ние тук не продаваме наследствените имоти, дадени за вечни времена. Онова, което съм готов да ви гарантирам, е лиценз върху земята за срок от петдесет години.

— Значи не можете направо да ни я продадете? — предпазливо попита Маклафърти.

— Моето акционерно дружество има малко количество имоти с гарантирано наследствено право, но не и отбрани строителни петна за хотели. Разполагаме с контрол върху част от най-добрата недвижима собственост в Хонолулу, която се дава под наем.

— Защо тук не продавате наследствените имоти? — попита Маклафърти открито, но не и безцеремонно. Той бе предпазлив посредник.

Хонконг реши да не си губи времето.

— Господин Маклафърти, не мисля, че сте дошли тук да се интересувате от въпросите на поземлената собственост. Ако наистина искате да разговаряме сериозно за строително петно, трябва да знаете, че нашите собственици никога не продават земя. Дават я под наем.

Този прям отговор се понрави на господин Маклафърти, харесваше му и всичко, което беше чул за Хонконг, а то бе доста, и реши, че подходящият момент е настъпил.

— Не може ли да отпратим секретарката ви? Да речем, за един час?

— Разбира се — отвърна Хонконг и сърцето му заблъска. Вече знаеше, че когато това се случи, трябва да понамали темпото… веднага. Ето защо отдели няколко минути, за да даде на момичето пресилено подробни инструкции, което господин Маклафърти прецени като печелене на време. Сетне жилавият китайски банкер затвори внимателно вратата, заключи я и се върна зад бюрото с вече нормализиран пулс. Искаше посетителят му да мисли, че е подведен от разговора за хотелите, и рече:

— В момента разполагаме с три прекрасни петна за строеж…

— Не ме интересуват хотелите — прекъсна го Маклафърти.

— Какво тогава ви интересува? — го попита с равен тон Хонконг.

— Аз представлявам „Грегърис“.

В тихата стая името отекна като експлозия, рикошира покрай ушите на Хонконг и го зашемети. Накрая той попита:

— Ще щурмувате островите, така ли?

— Употребихте най-точната дума — хладно отвърна Маклафърти. — След шест месеца, господин Кий, ще сме преодолели съпротивата и ще притежаваме правата за най-големия възможен магазин — той измъкна със замах секретна карта на центъра на Хонолулу и енергично забоде пръст в най-оживеното кръстовище — ето тук.

Когато Хонконг видя мястото, дъхът му секна.

— Фортът ще ви смаже, господин Маклафърти — предупреди той.

— Не. Прекалено сме силни. Готови сме през първите три години да понесем загуби в размер на пет милиона долара. За това начинание разполагаме с капитал от почти половин милиард. Форта няма да ни смаже.

— Но той не ще ви позволи да купите тази земя, нито пък да я вземете под наем. Вас просто няма да ви допуснат тук.

— Вие ще я купите за нас, господин Кий.

— Тя не се продава — възрази Хонконг.

— Имам предвид да откупите лицензите. Ще използвате измислено име… десетина измислени имена. Аз повече няма да се срещам с вас, но ще стъкмим някаква система, за да поддържаме връзка. „Грегърис“ ще пробие в Хонолулу, не се съмнявайте в това.

— Ако Форта не смаже „Грегърис“, ще унищожи всекиго, който купи тази земя за вас. Той разполага с големи възможности за разчистване на сметки.

— Мислихме за това… доста, господин Кий.

— Наричайте ме Хонконг.

— И повече от година анализирахме твоето положение тук. Ако си все така платежоспособен, Хонконг, никой няма да може да ти стори нищо. А в случай че се опитат, ние имаме готовност да похарчим доста от петте милиона, които очакваме да загубим, за да те подкрепим.

Хонконг харесваше този дързък, хладнокръвен бостънски ирландец и след като размисли за момент, попита:

— Държите ли точно на този ъгъл?

— Този и никой друг — отвърна адвокатът.

— Колко време ми давате?

— Шест месеца.

— Съгласни ли сте да платите петдесет на сто повече от текущите цени?

— Ще направим нещо по-добро. Ти ще ни представиш точна сметка на действителните разходи, а ние ще ти дадем сто процента комисиона.

— Нали сте наясно, че ако Форта научи за това…

— Наясно сме. Тъкмо затова се спряхме на тебе да уредиш лицензите.

Хонконг се облегна назад.

— Положително си давате сметка, господин Маклафърти, че моята печалба няма да е особено голяма. При все това искате от мен да рискувам съществуването си като бизнесмен в пряк сблъсък с Форта. Какви са аргументите ви?

— Казахме си така: „О. К. Клемънс“ се мъчат да се настанят на тези острови, но Форта не ги допуска. Не е съгласен да им продаде земя. Не е съгласен да им осигури транспорта. За нищо не е съгласен. Същото е с „Шиъ и Хорнър“. И с „Калифорния фрут“. Форта хладнокръвно е решил да не допуска на Хаваите нито една фирма от континента. Искат сами да определят цените, да държат конкуренцията настрана и да обират цялата печалба.

— Всичко това ми е известно — спокойно рече Хонконг. — Вероятно по-добре, отколкото на вас. Но защо трябва аз да водя вашата битка?

— По две прости причини — отвърна адвокатът. — Прав си, че комисионата е нищо в сравнение с рисковете, които ще поемеш, ако Форта реши да те елиминира, а това е доста вероятно. Но не забравяй едно, Хонконг. Ето ги имотите, които контролираш. — И господин Маклафърти посочи на картата, кажи-речи, всички парцели. Поразително бе колко много знаеше този човек. — Ако „Грегърис“ пробие тук, а също „О. К. Клемънс“ и „Шиъ и Хорнър“, целият икономически живот на Хаваите ще получи тласък. Земята е малко. Те ще бъдат принудени да купуват от теб и цената на всеки сантиметър, който притежаваш, ще се удвои и утрои. Хонконг, знай, че една разрастваща се икономика е добра за всекиго, а стагнираната е зло за всички нас. Твоите печалби ще дойдат по косвен път. И смешното е, че ако Форта ни бе допуснал преди десет години, когато се опитахме за пръв път, на всеки долар от нашите приходи те щяха да печелят по шест, защото ние щяхме да съживим цялата ви икономика.

— Форта няма намерение да допуска никакво съживяване — отбеляза Хонконг.

— И това е втората ми причина. Всичко, което помага на „Грегърис“ или на „Калифорния фрут“, помага и на твоите хора — под „твоите хора“ разбирам китайците и японците. Шпионите ти откриха ли кой е баща ми? Виж, зная, че си изпращал телеграми до Бостън да ме проверяват. Е, баща ми беше Черния Джим Маклафърти, ирландец от центъра на Бостън с врат като на бик и свирепи вежди като моите, и всяка битка, която вие, китайците, сте водили тук на Хаваите, за нас, ирландците в Бостън, е била двойно по-жестока. Но моят старец, Хонконг… беше страшилище. Накрая стана сенатор, докато тамошният „Форт“ не го пъхна в затвора. После, след като го реабилитираха и освободиха, го избраха за кмет. Аз съм син на Черния Джим и не се плаша лесно. Повярвай ми, трябва да се пребориш с Форта така, както баща ми се пребори с надутите протестанти от Бостън.

Начинът, по който протичаше разговорът, не се харесваше на Хонконг и той го издигна на по-високо равнище със забележката:

— Струва ми се, че рано или късно ще ви се наложи да се сдобиете с някой по-големичък участък в покрайнините, където ще можете да построите обширен паркинг.

— Имаме такива намерения, след като потръгне първата ни операция.

— Ако сте умни, трябва да купите втория парцел още сега, преди цените да са скочили.

— Точно това беше следващото нещо, което исках да обсъдим. Вече сме се спрели на мястото и очакваме от теб да го купиш едновременно с лиценза за парцела в центъра.

— Къде е той? — попита Хонконг.

— В другия край на града има хубаво парче земя, заградено с висока ограда. Наричат го „Блатото“…

— А, не! — разсмя се Хонконг. — Там никой не може да припари.

— Бихме дали за него два милиона.

— Вие бихте дали два милиона… аз бих дал два милиона… всеки би ги дал, но не се продава.

— Собственост е на възрастна хавайка на име… — измъкна едно листче — Малама Канакоа, а тя има син, когото наричат Кели. Работи на плажа.

— Господин Маклафърти, когато става дума за земя, имате забележителен нюх, но този парцел е под попечителство. За да го получите, ще трябва да се справите с тримата назначени от съда попечители. Знаете ли кои са те? Първият е Хюлет Джандърс, от Форта. Вторият е Джон Уипъл Хоксуърт, от Форта. И третият е Хари Хелмър, съпруг на Абигейл Хюлет от Форта. Мислите ли, че ще ви позволят да купите тази земя?

— Ще отнесем въпроса до съда! — разбесня се Маклафърти и Хонконг бе доволен да види, че ирландецът е готов да води битката докрай.

— Добра идея! — охотно се съгласи той. — И кои според вас ще са съдиите, които ще разгледат жалбата ви? Същите, които са назначили попечителите. А как се казват те? Съдията Клемънс, женен за една Уипъл. Съдията Харпър от Тексас, който пристигна тук като вдовец и се ожени за една Хоксуърт. И съдията Макклендин от Тенеси. Той не е женен, обаче синът му е, за една Хейл. Как мислиш, какво решение ще вземат по жалба, която засяга Форта?

— Всички ли са мошеници? — попита прямо Маклафърти.

— Нито един не е — отвърна Хонконг. — От петдесетте години, откакто твърде внимателно наблюдавам Форта, никога не съм ги хващал в мошеничество. Много честни хора са, добросъвестни, заслужаващи доверие. Просто са най-искрено убедени, че само те знаят кое е добро за Хаваите. Никой от съдиите не е издавал нечестна присъда. Никога. Просто проверяват кои са страните по дадено дело и ако Хонконг Кий съди Хоксуърт Хейл, при това положение кривият ще трябва да съм аз, защото Хейл е известен с честността си, и каквото и да върши, то безусловно е за благото на Хаваите.

— Добре са си вързали нещата, нали? — изръмжа Маклафърти.

— Но най-хубавото, което са измислили, е тая работа с попечителствата — продължи Хонконг. — Да вземем Малама Канакоа. Тя притежава парцели земя на стойност десет милиона… най-малко. Съдиите казват: „Малама, ти си една мила хавайка, но си напълно лишена от здрав разум. За да попречим на твоето прахосничество, ще те поставим под попечителство. Трима добри хаоли ще се грижат за твоите интереси, ще те закрилят. За тази услуга ще ти вземаме само по петдесет хиляди долара годишно. Ти ще получаваш каквото остане“. А назначените от съда попечители разсъждават така: „Най-добрият начин да се държат под контрол хавайците е да бъдат затрупани с дългове“. И нещастната Малама за една година така затъва в борчове към магазините на Форта и има да плаща на държавата толкова много изостанали данъци, че изобщо не може да си покаже носа над водата. А попечителите година след година получават своите хонорари — преди магазините, преди държавата, преди Малама. Отпускат й по малко пари и нещата продължават така до безкрайност.

— Значи техният трик е да не вършат нищо, да изчакват, като по този начин ограбват островите — скрито-покрито… но по честен път.

Хонконг се замисли над това обобщение, сетне отбеляза предпазливо:

— Доколкото мога да преценя, Форта е задържал развитието ни в продължение на две поколения. Ако преди двайсет години бяхме плащали добри заплати на работниците, вероятно сега брутният продукт на островите би се увеличавал с половин милиард долара годишно.

— И ти не наричаш това грабеж? — попита Маклафърти.

— От формална гледна точка не е грабеж, след като намеренията им са били честни. Те може да са тъпи, но не са мошеници.

— Значи ще ни осигуриш парцелите?

— Трябва да се консултирам с акционерите — охлади ентусиазма му Хонконг, прибягвайки до тази дума, тъй като знаеше, че ако каже „трябва да го обсъдя с моята стогодишна баба“, Маклафърти не би го разбрал.

— Излишно е да те предупреждавам — рече бостънецът — че само някой от твоите акционери да изтърве и дума за това…

— Моите акционери пазят тайни вече почти от век — загадъчно отвърна Хонконг, а на следващия ден докладва: — Акционерите са на мнение, че е настъпил моментът да нанесем удара. Четирима японци, двама китайци и един филипинец вече действат за придобиване на правата върху вашия участък. След шест месеца ще го имате. Как да ви изпращам съобщения до Бостън?

Маклафърти изглеждаше учуден.

— До Бостън? — повтори той. — Не ти ли казах? Отсега нататък ще живея тук. Аз съм част от революцията, която всеки момент ще връхлети тези острови. Тъй като съм наследил веждите на моя старец, предполагам, че по време на изборите ще ме наричат Черния Джим Маклафърти. Нали разбираш, аз съм активен демократ.

* * *

Когато през 1946-а Хоксуърт Хейл успя да осуети опита на „Калифорния фрут“ да открие верига супермаркети на Хаваите, той докладва пред Форта:

— Последната година бяхме изправени пред огромна заплаха от континента. След бъркотията през войната друго не можеше и да се очаква. По едно време ми се струваше, че опасното радикално раздвижване, което се забелязва сред населението, може да доведе „Калифорния фрут“ до успех. Малко оставаше тези пришълци да се доберат до няколко лиценза. В един момент се опасявах, че ще купят и магазина на Камеджиро Сакагава, но ние упражнихме известен натиск върху дребния японец и предотвратихме това. И тъй, поне засега отблъснахме един много опасен противник. Но ми се струва, че в по-общ план истинската опасност за нас ще дойде от „Грегърис“. Те вече два пъти се опитаха да проникнат на нашия пазар и ни се удаде да ги спрем само с най-решителни действия. Необходимо е и в бъдеще да сме крайно бдителни, за да ги държим вън от Хаваите, и аз ще смятам за нехаен към своите задължения всеки член от нашата група, който своевременно не ни информира за ходовете на „Грегърис“.

Колкото до „О. К. Клемънс“ и „Шиъ и Хорнър“, сигурен съм, че сме им взели страха, и ако не изникне нещо непредвидено, от тяхна страна не би трябвало да очакваме нови предизвикателства.

Хоксуърт гледаше настойчиво колегите си, сякаш за да вдъхне всекиму кураж за борбата срещу външните влияния на Хаваите, и членовете напуснаха заседанието с укрепнала решителност. Но през 1947 година се наложи отново да свика събратята си и този път им съобщи:

— Тук около нас се мъти нещо, което никак не ми харесва, нито пък го разбирам. Преди известно време един служител от „Лагуната“ ме предупреди, че в града ни се е появил бостънски адвокат на име Джеймс Маклафърти, който се държи твърде подозрително. Например бил е забелязан да разговаря продължително с момчето от плажа Кели Канакоа — празноглавия син на Малама. Изпратихме хора да поразпитат за Кели и открихме, че този Маклафърти е откупил правата… — тук Хоксуърт направи пауза за драматичен ефект — правата над „Блатото“.

Белият гребен на вълнението разшири очите на присъстващите и заля залата като устремена към брега вълна. Хейл продължи:

— Доколкото може да се съди по онова, което Кели бе в състояние да ни каже, Маклафърти си е наумил… — той отново замълча, за да подчертае огромното значение на ставащото — да строи хотел.

Очите на присъстващите се разшириха за втори път, защото през онзи ден в заседателната зала на Форта седяха собствениците на почти всички по-значителни хотели.

— Наредих да поразпитат за този Маклафърти, но не научих много. Хюлет, би ли ни прочел онова, което изровихме досега?

Хюлет Джандърс се покашля, взе един лист и зачете:

— Джеймс Маклафърти, бакалавър на хуманитарните науки. Холи Крос 1921 година, юридически факултет на Харвард, 1926 година. Практикуващ адвокат в Бостън. Служил като полковник във военновъздушните сили 1941–1945 година, занимавал се с купуването на поземлени участъци за самолетни писти в Африка, Италия и Англия. Написал в съавторство с професор Харолд Абърнети от Харвард „Политика на американските военновъздушни сили при обезпечаването на площи за наземни обекти“. Син на Черния Джим Маклафърти, ползващ се с позорна слава дългогодишен политически деец от Демократическата партия, лежал в затвора за злоупотреба със служебното си положение като сенатор. Римокатолик. Докато служел отвъд океана, два пъти посещавал Рим, с което спечелил любовта на бащините си избиратели. Той самият никога не се е кандидатирал. — Големият Хюлет Джандърс млъкна, а сетне добави: — Никакъв намек кой го е наел да върши това на Хаваите, каквото и да е то. — И хвърли листа на масата, сякаш искаше да каже: „Ако някой смята, че тези данни стават за нещо, моля, нека опита!“.

Хоксуърт Хейл отново взе думата:

— Е, какво ни говори това? Става ясно, че един чужденец, който твърде добре се ориентира в сделките със земя и който очевидно е някакъв радикал от Харвард, се интересува от „Блатото“, за да прави там хотел. Определено имам чувството, че той е тъкмо от онзи вид хора, които се опитваме да държим далеч от нашия град. — Насядалите около масата закимаха и Хейл продължи: — Има ли между нас някой от попечителите на Канакоа?

Хюлет Джандърс отвърна:

— Аз съм в управителния съвет, а също и Джон Уипъл Хоксуърт. Третият член е Хари Хилмър, и на него може да се разчита.

— Ще говориш ли от името на Хари? — попита Хейл.

— Ами той е женен за братовчедка ми Абигейл — изтъкна Хюлет. — Предполагам, че мога да говоря от негово име.

— В такъв случай имаме ли думата ви, че при никакви обстоятелства няма да разрешите Малама Канакоа да продаде „Блатото“ на Маклафърти?

— Що се отнася до мен, да — отвърна Хюлет. — А ти какво ще кажеш, Джон Хоксуърт?

— Би било престъпление да допуснем в нашия град човек като този.

— Значи се разбрахме — обяви Хоксуърт, но естествената му предпазливост по тези въпроси все още не бе задоволена и той рече:

— Нека за момент предположим, че приказките за хотела са само хвърляне на прах в очите. Нека допуснем, че Маклафърти действа като подставено лице за някой друг. Господа, според мен имаме всички основания за едно такова предположение. Кого представлява този човек в действителност?

Хитрите, обиграни мъже от Форта насочиха цялото си внимание към проблема. Джон Уипъл Хоксуърт — слаб, способен човек, надарен с типичния за Уипъловци интелект — бавно заразсъждава:

— Групировката, която реагира най-остро, когато ги отхвърлихме, бе „Калифорния фрут“, но ми се струва, че те с присъщата им суета не биха наели агент от Бостън. На един калифорниец подобна идея би се видяла направо противна. Не мисля, че „О. К. Клемънс“ отново ще опитат да се преборят, а се съмнявам, че и „Грегърис“ ще се върнат след двата жестоки шамара, които получиха. Затова стигам до извода, че се касае за „Шиъ и Хорнър“. Този трик е тъкмо в техния стил и не бива да забравяме, че в края на краищата Шиъ е изтъкнат католик.

— Питам се дали все пак не са „Грегърис“? — замислено рече Хоксуърт. — Някой срещал ли е вече този Маклафърти?

Никой не го бе срещал и заседанието завърши с предупреждението на Хейл:

— Предполагам, всички сте прочели, че „Калифорния фрут“ са подписали договор със своите профсъюзи. „Грегърис“ са се присъединили към един синдикат още преди три години, а знаете и каква е позицията на „Шиъ и Хорнър“. Ако ви трябва някакъв стимул в борбата да държим хора като Маклафърти далеч от нашия град, помислете за профсъюзите.

Другите си отидоха, а Хоксуърт Хейл остана да седи и да премисля нещата, за които бяха говорили. Не проумяваше как на някой разумен човек, обичащ Хаваите, би минало дори през ум да пусне на островите компании като „Грегърис“. „По дяволите! — изръмжа той. — Та те са външни хора! Те подкопават установените принципи и дори да натрупат малко пари, какво ще направят с тях? Ще ги прехвърлят в Ню Йорк. Хаваите печелят ли изобщо нещо от това? Нито пени.“ Хейл погледна през прозореца навън към Мисионерската публична библиотека, построена със семейни средства, сетне към Мисионерския музей на изкуствата, на който дядо му Езра бе дарил половин милион долара и един Рембранд. В далечината се виждаше Мисионерският национален исторически музей, в който се пазеше уникална колекция от образци на хавайските художествени занаяти, а зад него се издигаше масивният, величествен паметник на любовта към хавайския народ, построеният от стария Ейбрахам Хюлет „Хюлет Хол“, където хавайските момчета и момичета получаваха безплатно първокласно образование. Но още по-важни бяха нещата, които не можеха да се видят и да се пипнат: университетските професорски титли на семейството, мисионерската фондация за изследвания на океана, мисионерският фонд за оттеглили се поради напреднала възраст свещеници. Човек трудно би могъл да открие област от живота на Хаваите, която да не е развита и стимулирана от някой член на Форта.

„Да речем, че разрешим на «Грегърис» да дойдат тук и да действат, както намерят за добре — мислеше си Хоксуърт. — Нека видим какъв ще е Хонолулу след петдесет години. Ще има ли музей на «Грегърис» или училище за хавайци на «Грегърис»? Те ще ограбят парите ни, а в замяна няма да получим нищо, освен за кратко време по-ниски цени. Техните директори ще карат ли децата си да работят на островите? Не, няма. Ще имаме бездушни собственици от най-лошия вид, от онези, които живеят на друго място. Ако «Грегърис» някога пробият на островите… след смъртта ми, надявам се… те няма да ни донесат нищо… нищо.“

Той закрачи напред-назад в истински смут и накрая стигна до решаващата мисъл: „Не, не съм прав. Те ще ни донесат две неща. Политически вълнения, защото половината от хората им ще са демократи с радикални идеи, привърженици на новата социално-икономическа политика. И профсъюзи. — Тези две потенциални опасности бяха така ужасяващи, че Хоксуърт поспря да погледне навън към Хонолулу, града, който толкова много обичаше. — Защо хората там долу не ни повярват, че знаем кое е най-доброто за тези острови? — с известно недоумение се запита той. — Надявахме се да помнят всичко, което сме сторили за Хаваите. Ами че те би трябвало да се вдигнат като един и да изритат компаниите от рода на «Грегърис» и «Калифорния фрут» направо в океана. Но, както изглежда, изобщо не ценят онова, което е най-добро за тях“.

Секретарката прекъсна разсъжденията му, за да съобщи:

— Онзи млад японец отново се опитва да се срещне с вас.

Хейл ядосано поклати глава:

— Защо с мен! Преговорите с работниците са работа на Хюи. — И се измъкна през една задна врата, викайки Хюлет Джандърс. Щом внушителният мъж се появи, Хейл му разпореди: — Гледай да се справиш с този млад размирник веднъж завинаги! — И се почувства донякъде успокоен при вида на големия Хюи, който подръпна нагоре колана си и пое, готов за схватката.

Когато Джандърс влезе в заседателната зала, намери там един самоуверен, ниско остриган, усмихнат младеж, който протегна дясната си ръка над масата и каза:

— Аз съм Горо Сакагава, сър. Не съм забравил каква добрина проявихте към братята ми.

Жестът му свари големия Хюи неподготвен и за част от секундата той си помисли: „Това е братът, когото не взехме в Пунахоу. Ако го бяхме взели, нямаше сега да стане профсъюзен водач“. Сетне прогони тази мисъл и каза строго:

— За какво искаш да говориш с мен, младежо? — И демонстративно не го покани да седне.

Горо се възползва от обноските, които бе усвоил, докато служеше при генерал Макартър, отмина без внимание обстоятелството, че трябваше да остане прав, и рече:

— Казаха ми, че синът ви Хари е загинал на Бугенвил.

— Да, така е — потвърди Джандърс и се почувства задължен да попита: — Един от братята ти не беше ли убит в Европа?

— Двама — отвърна Горо. И представителят на работодателите, и дошлият да преговаря с него наемен работник почувстваха, че Хюлет Джандърс от Форта някак неусетно е слязъл до нивото на Горо Сакагава — те бяха равни. Горо поде: — Питахте ме за какво искам да разговарям с вас. Хората в „Малама Шугър“ ме избраха…

— Нямам намерение да обсъждам каквито и да било профсъюзи.

— Не съм споменавал думата профсъюз — изтъкна Горо, пристъпяйки от крак на крак, докато Хюлет се бе разположил удобно на стола си.

— Едва ли си дошъл да ми говориш за нещо друго — сопна се Джандърс.

— Добре, след като подхващате тази тема, господин Джандърс, в „Малама Шугър“ ще бъде организиран…

— Махай се! — рязко го прекъсна Джандърс и въпреки че остана седнал, гласът му се извиси.

Горо спокойно продължи:

— Работниците от „Малама Шугър“ ще се организират, господин Джандърс. Според федералните закони ние имаме правото…

— Вън! — кресна Джандърс. Скочи към вратата и извика своите помощници, а когато те се струпаха в залата, изкомандва:

— Изхвърлете навън този комунист!

Горо, по-як дори, отколкото беше в гимназията, се облегна на масата и заговори бързо:

— Господин Джандърс, аз не съм комунист и няма да позволя на хората ви да ме изхвърлят, защото, ако го направят, ще повдигна обвинение срещу вас в съда. Тогава вашето отношение към профсъюза ще се втвърди и ще ни бъде още по-трудно да обсъждаме нещата по интелигентен начин. Затова отпратете кучетата си.

— Аз никога няма да приема профсъюзите — извика Джандърс. — И да не си посмял още веднъж да нахълташ в тази сграда.

— Господин Джандърс, обещавам ви, че първата плантация, която ще организираме, ще бъде „Малама Шугър“, и когато стигнем до последния етап на преговорите, аз ще седя ето на този стол… — Горо посегна към един стол, вдигна го внимателно и го постави в подходящо положение. — На този стол. Пазете ми го, господин Джандърс. Следващия път, когато се срещнем тук, ще е, за да подпишем документите. Името ми е Горо Сакагава.

Той спокойно напусна помещението и Джандърс освободи помощниците си. Стовари се на мястото си и се опита да разбере какво се бе случило: „Един японски ратай нахлу в офиса ми и ми каза…“. Невъзможно му бе да го повярва и отиде при Хоксуърт Хейл.

— Как мина? — попита го Хейл.

— Един японски ратай нахълта в офиса ми и ми каза…

— Стига с този театър, Хюи! Какво стана?

— Ще организират профсъюз в „Малама Шугър“.

— Никога няма да успеят — твърдо рече Хейл.

Той свика Форта и осведоми хората си:

— Хюи е преживял тежки десет минути. Младият Сакагава му е открил картите си…

— Той нахълта тук и се опита да ми каже…

— Хюи! — прекъсна го Хейл. — Не се е опитал, казал ти го е, по дяволите.

— Ще организират профсъюз в „Малама Шугър“ — повтори Джандърс. — И ако успеят там… ще пробват и в останалите плантации.

— Това дойде по-бързо, отколкото го очаквах — отбеляза Хейл. — Когато разбихме нашите болшевики в стачките от 1939 и 1946 година, мислех, че сме приключили с тях. Но очевидно отвратителният Рузвелтов вирус е заразил цялото ни общество.

— Никога не съм предполагал, че ще доживея деня — промърмори Джандърс — един японски ратай да се дотътри в офиса ми…

Суровият и опитен Хоксуърт Хейл, който бе ръководил иззад кулисите двете предишни битки с профсъюзите, и сега пое командата на своето войнство. Удари по масата и каза:

— Ние ще изправим срещу тях обединените си сили и ако някой от вас в тази стая прояви колебание, да не очаква никаква милост. Хем японските радикали ще ви стъпят на шията, хем ние ще ви унищожим. Никакви кредити. Никакви стоки. Никаква правна защита. Господа, или оставате с нас, или с вас е свършено. — Той замълча, вторачи се в тях и попита: — Разбрахме ли се?

— Разбрахме се — промърмориха плантаторите и с това бе сложено началото на стачката.

Стратегията бе определена и заседанието беше закрито, а собствениците на плантации продължаваха нервно да се въртят из залата — никак не им се тръгваше. Хейл попита:

— Как така порядъчен младеж като Горо Сакагава, с трима братя в Пунахоу, е станал комунист?

Джандърс отвърна:

— Мисля, че го бяха назначили към Федерацията на американските профсъюзи в Япония.

Възцари се мълчание. Джон Уипъл Хоксуърт рече:

— Само като си представи човек, че нашето правителство е взело едно порядъчно японско момче и го е посветило в тактиката на профсъюзите!

В помещението се прокрадна полъх на маниакалните противоречия в света и плантаторите се почувстваха подиграни. Хоксуърт Хейл тъжно попита:

— Искаш да кажеш, че собственото ни правителство е отклонило от правия път едно момче, което можеше да учи в Пунахоу?

И с тази мрачна констатация комитетът на Форта за мерки против стачката се разотиде.

Всъщност, когато Хюлет Джандърс обвини Горо Сакагава, че е комунист, той не бе далеч от истината. След като през 1916, 1923, 1928, 1936, 1939 и 1946 година Форта категорично отказа дори да разговаря за профсъюзи и използва всички възможни средства, включително сила и подмолни похвати, за да попречи на трудещите се да постигнат своите законни цели, вече не бе възможно профсъюзите на островите да се развиват по нормалния начин. Организаторите, изпращани от континента, имаха твърда ръка, но бяха изцяло американци и откриваха, че на Хаваите обичайните им методи не водят до никакъв резултат. Хората не разбираха дори профсъюзната терминология, а каквото разбираха — не приемаха. Възползвайки се от това, както Форта, така и хонолулският „Мейл“ неизменно определяха всяка профсъюзна дейност като комунизъм. Така с течение на годините вместо термините, които на континента се възприемаха като логична част от съвременните производствени отношения, на Хаваите се появиха специфични и доста странни названия. С една дума, профсъюзната дейност се смяташе за подривна.

Имаше трудности и от чисто физическо естество. Хората от континента, останали в историята като твърде умерени профсъюзни деятели, често не биваха допускани на островите. Когато се опитваха да разговарят с работниците, ги изхвърляха от плантациите с груба сила. Потърсеха ли зала, в която да настанят щаба си, срещаха категоричен отказ. Те биваха заплашвани, очерняни, ругани и тормозени с обвинения в комунизъм.

Съгласно закона за социалните промени на Грешам, когато умерените биват прогонени, на тяхно място идват радикалите. След 1944 година на островите тихомълком проникна група профсъюзни деятели с крайни възгледи. С тях надойдоха много комунисти — дори от разстояние бяха забелязали, че положението на Хаваите създава благодатна почва за избуяването на комунистическата идея. Между лидерите имаше един едър, грозен ирландски католик от Ню Йорк на име Род Бърк, който беше влязъл в партията през 1927 година и постоянно се бе издигал в нейните редици, докато бе достигнал толкова висок пост, че му бе поверено ръководството на сериозната атака срещу Хаваите. Първата му стъпка бе да се ожени за една нисей от Балтимор и това японско момиче, вече комунистка, щеше да се окаже много полезно за осъществяването на неговите велики планове да завладее островите.

Например, когато Род Бърк се запозна с Горо Сакагава, върнал се от Япония с полезен опит в профсъюзната дейност, той веднага видя в способния млад капитан от армията човека, който му трябваше за синдикализацията, а впоследствие и за комунизацията на Хаваите. Затова каза на жена си: „Включи младия Сакагава“. Преданата на делото японка второ поколение успя да привлече Горо — не за комунист, а за профсъюзен деец — и с негова помощ Бърк спечели други японци и филипинци, без да споделя с тях, че е член на Комунистическата партия. По този начин бе образувано едно здраво ядро на работническото движение, което през 1947 година вече имаше готовност да се конфронтира с Форта и да се бори до суровия, заплашващ да съсипе островите край.

В по-късните години Горо често обсъждаше тези първи стъпки със своя брат, адвоката Шигео, върнал се с докторска титла от Харвард. Позволяваше му да изследва неговите мотиви и разбирания, такива, каквито са били в началото на 1947-а.

— Ти знаеше ли тогава, че Род Бърк е комунист? — питаше Шиг.

— Ами не го знаех със сигурност, но го подозирах — отвръщаше Горо. — Не ми го бе казвал, но аз разпознавах в него твърдолинейния ръководител.

— Щом като си имал подобни подозрения, Горо, защо си се съгласил да се обвържеш с него?

— От опит се бях уверил, че с отживелите времето си методи никога няма да победим Форта. Пробвахме с умерения синдикализъм и не постигнахме нищо. Бърк знаеше как да набира сила. Това е единственото нещо, от което Форта разбира.

— Опитвал ли се е някога да те запише в партията?

— Не, той смяташе, че може да ме използва, а сетне да се отърве от мен за сметка на по-тъпите японци и филипинци, които бе успял да привлече за членове — обясняваше Горо.

— Как подбираше той хората си?

— Ами вземаше ги откъдето му падне. В началото записваше слабо образовани японци… също и филипинци. Но те му трябваха само за поддръжка. Истинското ядро на партията бяха Род Бърк и жена му.

— А ти как разсъждаваше по онова време?

— Разсъждавах също като Бърк — споделяше Горо. — Смятах, че съм достатъчно умен, за да го използвам и сетне да се отърва от него.

— Трябва да е било много интересно време — иронично подхвърляше Шиг.

— Никой от двама ни не хранеше никакви илюзии — признаваше Горо. — Странното е, че жена ми Акеми разбра какво представляват семейство Бърк още първия път, когато ги видя. В Япония се бе сблъсквала с много комунисти и господин Бърк моментално й стана ясен. А според мен и госпожа Бърк усети какви са нейните убеждения, така че никой не беше изигран — уверяваше брат си Горо.

— Имаше ли между записаните от Бърк и наистина добри хора? — питаше Шиг.

— Повечето японци бяха чисто и просто глупаци, но Хари Азечи бе най-способният, който се е раждал от нашите среди на островите.

— Като погледнеш назад, Горо, мислиш ли, че този съюз е бил необходим?

Познавайки отблизо умерените мъже от Федерацията на американските профсъюзи в екипа на генерал Макартър, Горо често се бе замислял над това. Накрая той казваше:

— Нали си спомняш какво бе отношението на Форта… че човек дори не можеше да спомене за права на работниците, без да бъде наречен комунист… По дяволите, Шиг, разправял съм ти как отидох да се срещна с Хюлет Джандърс. Той ме накара да стоя прав пред него с шапката в ръце, като някой селянин. Руга ме, подиграва се с мен. Нямаше алтернатива, Шиг.

— Никаква ли? — настояваше брат му.

— Никаква. Хаваите никога нямаше да влязат в XX век, ако всевластието на Форта не бъдеше унищожено. Сам не бих могъл да го направя. Хората от Федерацията на американските профсъюзи, с които се запознах в Япония, не биха могли да го направят. То бе по силите само на борец от низините като Род Бърк.

Затова Хюлет Джандърс имаше право, заявявайки пред хонолулския „Мейл“, че комунисти от континента полагат усилия да завладеят островите. Когато обвини японците, че някои от тях са се записали в партията, ръководена от Род Бърк, отново беше прав. Но твърденията му, че лидерът на стачкуващите работници от плантациите Горо Сакагава също е комунист, не отговаряха на истината. Само че през онези изпълнени с напрежение години омразата към профсъюзите бе толкова голяма, че подобна сравнително малка грешка не беше от особено значение.

Стачката бе жестока, безсмислена и яростна и изплаши Хаваите повече от всичко досега, дори от нападението над Пърл Харбър. Род Бърк побърза да включи и пристанищните работници — в продължение на пет и половина месеца, изпълнени с глад и ужас, нито един кораб на „Хоксуърт и Хейл“ не влезе в Хаваите. Форта отвърна, като отряза кредитите, така че всеки на островите почувства удара.

Горо Сакагава поведе своите работници от плантациите за захарна тръстика. Форта си отмъсти, като отмени всякакви помощи и облаги, тъй че скоро жестоките изпитания на социалните борби се стовариха не върху стачкуващите, а върху техните семейства.

Род Бърк не разрешаваше никакви кораби със захар и ананаси да напускат островите и не допускаше никакви туристи. За отмъщение Форта затвори два от своите хотели и изхвърлените от работа камериерки и келнери по-трудно преживяха стачката, отколкото собствениците.

Горо Сакагава убеди и работниците от ананасовите плантации да се присъединят. Форта студено заяви, че складовете му с хранителни припаси са почти празни и повече не може да зарежда магазини като този на Камеджиро Сакагава, тъй че собствениците им започнаха един след друг да фалират.

Всеки, който не разбира голямата стачка, не разбира и Хаваите. Тя парализира островите до точката на отчаянието. Печатарската хартия бе на привършване и съществуването на вестниците беше застрашено. Останала бе храна колкото за една седмица и много семейства вече гладуваха. Собствениците на плантации гледаха как реколтата им гние под жаркото слънце. Нивите с ананаси бяха занемарени, милиони и милиони неподлежащи на възстановяване долари отиваха на вятъра. Банкерите безпомощно наблюдаваха как замира обичайната им дейност. В магазините не влизаха нито нови стоки, нито стари клиенти. На лекарите не се плащаше, а зъболекарите нямаха пациенти. Големите хотели успяваха да сервират само неподходяща за ранга им храна. На островите постепенно замираше самият живот.

Защото една стачка на Хаваите не беше като стачките във Флорида. Тя не приличаше на нищо от онова, което бе ставало на континента, понеже ако пристанищата на Флорида биваха затваряни, храна можеше да се доставя и с влак; когато железниците спираха, хората използваха камиони; престанеха ли да се движат и камионите, гладуващите семейства можеха да организират кервани от коли; а ако и керваните не успееха, на отчаяните жители все пак оставаше възможността да тръгнат пеша. Но когато бяха затворени пристанищата, на Хаваите нямаше алтернатива и населението бе близо до пълното изтощение. След като се видя, че разумните производствени отношения са неосъществими, както капиталът, така и наемната работна ръка проявиха глупост и едва не съсипаха островите.

В началото на шестия месец Горо Сакагава, придружен от четирима помощници, влезе с твърда крачка в заседателната зала на Форта, почака да се съберат собствениците на големите плантации, а сетне се настани точно на онзи стол, на който бе обещал пред Хюлет Джандърс да седне един ден, и в този символичен момент част от неукротимия му борчески дух го напусна. Странна е представата, че когато човек се разположи на отказаното му по обиден начин място, въздействието върху него ще бъде такова, сякаш между задните части и мозъка му съществуват невидими емоционални канали, но се случи именно това. Почувствал се сигурен на новозавоювания стол, Горо рече примирително:

— Ние смятаме, че стачката продължава вече достатъчно дълго. Убедени сме, че и вие сте на същото мнение. Няма ли начин да й сложим край?

— Не ще позволя някакъв японски ратай да нахълтва в офиса ми… — поде Хюлет Джандърс, но Хоксуърт Хейл го погледна със съжаление: сякаш ужасите на последните шест месеца не бяха достатъчни, та Джандърс използваше същите думи, които бе казал и в началото на стачката.

Горо спокойно ги отмина и се обърна към Хейл като твърд парламентьор:

— Господин Хейл, моят комитет няма да взема под внимание факта, че вашият представител, господин Хюлет Джандърс, се нахвърля върху нас, задето сме японци, защото знаем, че братовчед ви, полковник Марк Уипъл, даде живота си, за да бъдем свободни граждани. Сега действаме като свободни граждани и аз мисля, че вие разбирате това.

Изразената най-искрена почит към полковник Уипъл поразмекна събралите се. Всички си спомниха какво бе казал същият този Горо Сакагава, по онова време капитан от пехотата, когато бе предложено тялото на полковник Уипъл да бъде пренесено от Вогезите: „Нека пренесат тук моите братя, но полковник Уипъл трябва да почива в сърцето на света — там, където е загинал. Никой остров не е достатъчно голям, за да приюти духа му“.

— Какви са новите ви условия, господин Сакагава? — попита Хейл.

— Няма да прекратим стачката, докато профсъюзите не бъдат изцяло признати — отвърна Горо и Хюлет Джандърс рухна на стола. Виждаше, че бедата е неизбежна: останалите бяха готови да се предадат. Комунистите щяха да удържат победа. Но преди да успее да каже нещо, Горо бързо добави: — Тогава, за да отговорим по достойнство на вашата отстъпчивост, ние ще се съгласим на десет цента по-малко за час.

— Господа — поде Хоксуърт Хейл с възродена надежда — аз смятам, че можем да обсъдим предложението на господин Сакагава. — Духът на полковник Уипъл, който бе загинал за тези японски момчета, незримо изпълни залата и Хейл тихо попита: — Горо, би ли довел хората си след около три часа?

— Да, господин Хейл — отвърна профсъюзният водач, но когато групата си тръгна, Хюлет Джандърс остро ги спря:

— Каква ни е гаранцията, че онзи комунист Род Бърк ще позволи да отворим пристанищата?

— Тъкмо по този въпрос ще преговаряме, господин Джандърс — отвърна Горо. — Щом се разберем с вас, пристанищата ще бъдат отворени. На това му се вика споразумение.

След като делегацията си отиде — трима японци, един хаол и двама филипинци — Хюлет Джандърс напусна мястото си в челото на масата и заяви:

— Не мога да участвам в онова, което се готвите да направите.

— Оценявам твоята позиция — хладно рече Хейл. — А ще можеш ли да надвиеш себе си и да се подчиниш на решението, което ще вземем?

При тези думи всички се обърнаха и се вторачиха в Джандърс. Ако той откажеше да приеме от името на „Джандърс и Уипъл“, основните притежатели на плантации, никой не знаеше какви ще са последствията, все пак съществуваше вероятност да се окаже достатъчно силен и да се възпротиви както на профсъюзите, така и на собствените си съдружници. Хюлет изпитваше почти непреодолимо желание да продължи битката до самия „залез на боговете“, но бе спрян от предпазливите думи на човека, който преди двадесет години му бе отнел ръководството на Форта. Хоксуърт Хейл бавно промълви:

— Хюи, твоето и моето семейство винаги са обичали тези острови. Повече не можем да стоим отстрани и да гледаме как те страдат.

Едрият мъжага отправи ужасен поглед към своя ръководител, канеше се да отхвърли предложението, но Хейл продължи:

— Ако бъдем принудени да се примирим с профсъюзите, а такъв, изглежда, е духът на времето, нека го направим с известна елегантност. Ще поканя Сакагава да влезе отново и ще се постарая…

— Не желая да присъствам — рязко го прекъсна Джандърс. Тръгна да излиза от залата през задната врата, но спря да предупреди съдружниците си: — Вие предавате тези острови на комунистите. Отказвам да гледам как в офиса ми нахълтва един японски ратай, за да поставя…

— Но ще се чувстваш обвързан с нашето решение, нали? — прекъсна го Хейл.

— Да — неохотно изръмжа той и когато Горо се върна, за да подпишат взаимната си капитулация, Хюлет Джандърс не беше там.

Голямата стачка завърши и трима управители от плантациите на Хейл, по-възрастни от самия него, напуснаха с думите:

— Твърде дълго сме си вършили работата самостоятелно, за да ни казват сега някакви японци с дръпнати очи как се отглежда захарна тръстика.

Явиха се по-млади мъже, които заеха местата им — Хейл установи с тъга, че дори не познава двама от тях — и още преди да изтече годината, докладваха:

— При новата система може да се работи. Изглежда, ще добиваме повече тръстика отпреди.

Хюи Джандърс изсумтя:

— Нещо разяжда непоклатимата Америка, щом младите хора така лесно се съгласяват на компромиси със злото.

А сетне Хюи доказа правотата си. Втурна се на едно от заседанията на Форта с новината, че някакъв от по-незначителните комунисти скъсал с Род Бърк и изразил готовност да изобличи него и жена му като редовни членове на Комунистическата партия, притежаващи партийни билети. Това съобщение предизвика бурно вълнение, което достигна връхната си точка след многобройните телефонни разговори, защото те го потвърдиха.

— Знаех си аз, че всичките са комунисти! — победоносно крещеше Хюи. — Само като си помисля, че позволихме на Горо Сакагава да нахълта в тази зала…

— Не смятам, че Горо е между обвинените — поохлади го Хейл. — Поне когато се обадих на Джаспър, той не…

— Всичките са комунисти — държеше на своето Хюи. — Още преди година ти казах, че Род Бърк е червен. И ето че е такъв.

Джон Уипъл Хоксуърт изрече с леден тон:

— Нека почакаме да ги уличат, а след това ще използваме цялото си влияние, за да бъдат осъдени.

— Обаждал ли се е някой на губернатора? — попита Джандърс.

— Още не — отвърна Джон Уипъл.

— Много ще ми е драго да му го съобщя! — рече злорадо Джандърс. — Последния път, когато отидох да говоря с него за комунистите, той каза…

— Никой никъде няма да се обажда — намеси се Хейл. — Случилото се ще ни е от голяма полза. Никой не бива да разваля ефекта.

И Форта внимателно проучи какви са възможностите да извлече полза от новия обрат на нещата.

Но радостта на този ден бе донякъде помрачена от съобщението на един сътрудник, че докато вниманието на всички било приковано към стачката, като че ли се случило нещо твърде странно, нещо, което не бил в състояние да обясни. Той извади карта на градския център, посочи няколко оградени с червено места и рече:

— Това е сградата на Рейфър Хоксуърт, долният етаж е даден под наем на японец на име Фуджимото. Дотук няма нищо подозрително. Той има голям галантериен магазин в Каимуки. На това място пък е ресторантът, чиято собственичка е вдовицата на Ед Хюлет. Той е даден под наем на един филипинец, който държи ресторант в Уахиауа.

— Накъде биеш, Чарли? — нетърпеливо попита Хоксуърт.

— Вижте! — извика сътрудникът. — През последните шест месеца са откупени лицензите за всички магазини в това каре, изключение прави само сградата на Джо Джандърс. Разбирате ли какво означава това?

Докато съдружниците изучаваха картата, се възцари мълчание. Накрая Хоксуърт каза:

— Ако някой наема тези имоти под чуждо име…

Грозната догадка обиколи залата, но скоро бе отхвърлена от енергичния Хюлет Джандърс, който отсече:

— Какво сте се разтревожили, да му се не види! Сто пъти съм предупреждавал братовчеда Джо да не дава сградата под наем, без предварително да е обсъдил нещата с мен. Докато той държи фронта, няма да имаме никакви неприятности. Какво може да направи някой на толкова малка площ?…

— Обади се на Джо! — нареди му Хоксуърт.

Заплашително мълчание обгърна безцеремонния Хюлет, който викаше сърдечно:

— Здрасти, Джо! Хюи на телефона. Джо, не си давал под наем големия магазин, нали?

Последва мъртвешка тишина и Хюлет Джандърс, дълбоко потресен, остави слушалката. Нямаше смисъл да го питат, отговорът бе изписан на посърналото му кръгло лице.

— По дяволите! — кресна Хоксуърт Хейл, удряйки по масата. — Изиграха ни! Кой го е направил? — беснееше той. — Хюлет, кой е наел този магазин?

Големият Хюлет Джандърс бе навел глава и гледаше в масата.

— Срам ме е да го кажа. Камеджиро Сакагава.

— Ще го унищожим! — закани се Хейл. — Няма да превозим и един негов товар до Хонолулу. Този човек ще умре от глад заради…

Хладният като лед Джон Уипъл Хоксуърт се обади:

— Изправени сме пред двоен проблем. Кой е организирал това проклето нещо? И за кого?

Последва продължителна дискусия по това, кой би могъл да натрупа достатъчно капитал и мъдрост, за да направи такъв удар, и по метода на постепенното изключване стигнаха до единодушното мнение, че той е по силите само на Хонконг Кий.

— Още сега ще му поискам сметка — извика Хоксуърт, позвъни на Хонконг и без заобикалки го попита: — Ти ли си откупил правата за всичките магазини? — Когато китайският банкер му отговори, той кимна на съдружниците си. — От чие име действаш, Хонконг? — Този път главата на Хоксуърт остана неподвижна — слушаше, застинал от смайване. — Благодаря ти, Хонконг — рече той и сложи слушалката.

— „Калифорния фрут“? — попита Джандърс.

— „Грегърис“ — отвърна Хейл.

— Сигурно ще успеем да накараме съдията Харпър да наложи запрещение върху някоя от тези сделки. Той е женен за моя братовчедка и аз бих могъл да му обясня…

— Ако Хонконг е уредил договорите за сградите… — Хейл не довърши изречението. Зарови лице в дланите си, дълго мисли и сетне попита съдружниците си: — Как са могли тези хора да постъпят с нас така? Защо твоето семейство, Уипъл, се е грижило толкова за фамилията Кий? По дяволите, та цялото им акционерно дружество води началото си от земята, която им е дал старият доктор! И проклетите Сакагава! Кой е допускал, че Камеджиро ще се окаже толкова неблагодарен! Да откупува правата зад гърба ни! Как си го обяснявате? Човек би очаквал да проявят някаква лоялност към нас. Ние ги докарахме тук, дадохме им земя, грижехме се за тях, когато бяха така адски бедни, не можеха дори да пишат и четат. Какво става със света, след като хора като тези се обръщат срещу нас?

— Ето значи с какво се занимава господин Маклафърти! — извика Джандърс. — Пратил ни е за зелен хайвер с приказките за онзи хотел!

Хейл вече се бе овладял и каза:

— Господа, това е началото на една безкрайна борба. Аз лично ще преча на „Грегърис“ и на Маклафърти при всяка тяхна крачка. Не за да ги държа вън от островите, защото след като Хонконг е уредил договорите за тези сгради, те ще защитят правата си чрез съда…

Един от Хоксуъртовците го прекъсна:

— След всичко, което сме правили за съдията Харпър, би било логично сега да разчитаме на него да обяви поне един от тях за невалиден.

Хейл отмина с мълчание тази глупава и недостойна забележка и продължи:

— Трябва да се борим за време. Ще открием клонове на нашите магазини в Уайкики, в Уайалае и по цялата Пали. Всеки от вас, който контролира печеливш концерн, трябва да разположи клонове и в предградията. Ще умножим и обединим всичко. И когато „Грегърис“ дойдат, нашите магазини ще са толкова популярни, че те ще фалират още в началото.

И както хвърлената в развъдника хищна морска котка изяжда няколко от по-ленивите пъстърви, ала стимулира развитието на останалите, и колкото и да е странно, накрая благодарение именно на тази хищна риба те стават по-многобройни и по-едри, така и появата на „Грегърис“, последвани от „Калифорния фрут“ и „Шиъ и Хорнър“, придаде такова ускорение на хавайската икономика, че скоро Форта забогатя много повече отпреди. По същия невероятен начин повишените надници, които профсъюзът на Горо Сакагава извоюва от Форта, на практика направиха тази групировка по-богата от всякога, защото по-голямата част от парите се вливаха обратно в нейните магазини. Умножаваше се и благосъстоянието на островите като цяло.

Решителността, с която Хейл се хвърли в борбата против натрапниците от континента, полагайки лично огромни усилия за активизиране на икономиката, се отрази неочаквано благотворно върху Хаваите и през следващите години често се говореше за постигнатото от него като за истинска революция в онова трудно време. Ако искаше да се конкурира на равна нога с фирми като „Грегърис“, Форта не можеше повече да си позволява да издига на ръководни длъжности некомпетентни племенници и братовчеди и мекушави втори синове. Под зоркото око на Хоксуърт Хейл бяха отстранени доста Хейловци, Хоксуъртовци, Джандърсовци и Хюлетовци. Неговата линия бе ясна: „Или ги сложете на второстепенни длъжности, на които няма да съсипват системата, или им дайте достатъчно акции, за да живеят, докато компаниите се управляват от истински мъже“. В резултат онези, които Хюлет Джандърс наричаше „вундеркиндите с хлътналите брадички“, се оказаха притежатели на големи пакети акции с добри дивиденти и можеха свободно да избират дали да живеят във Франция или в Хавана, а на техните места надойдоха множество способни млади възпитаници на икономическите институти в Уортън, Станфорд и Харвард. От чисто благоразумие някои от тях се ожениха за момичета с фамилии Уипъл, Хейл или Хюлет, но повечето пристигаха от континента със съпругите си. И Хаваите процъфтяха.

Ала от мъжете, оглавявали Форта през онези дни, само проницателният и объркан Хоксуърт Хейл виждаше каква е истинската опасност и ту се бореше с нея, ту вдигаше ръце. Тя не се състоеше в идването на „Грегърис“, колкото и да му се повдигаше от това, нито в успеха на профсъюзите, макар той да узаконяваше бунта срещу установените порядки, а се криеше във факта, че Черния Джим Маклафърти бе демократ. Сега той беше законен жител на Хаваите. Вече не работеше за „Грегърис“, имаше собствена малка адвокатска практика и комбинираше работата на юридическото поприще с политическа дейност. Винаги когато минаваше покрай кантората му, Хоксуърт Хейл поглеждаше към вратата и го изпълваха лоши предчувствия, защото знаеше, че в крайна сметка демократите са по-голямо зло от „Грегърис“, профсъюзите или комунистите.

Ето защо бе ужасен, когато една сутрин видя, че на вратата на Маклафърти е поставена нова табелка: „Маклафърти и Сакагава“. Шигео се бе върнал от Харвард като специалист по поземлената реформа, блестящ юрист и благодарение далновидността на Черния Джим Маклафърти — редовен член на Демократическата партия.

* * *

Непосредствено след стачката две от главните действащи лица временно напуснаха сцената поради семейни проблеми. Известно време не се чуваше почти нищо за Горо Сакагава и Хоксуърт Хейл. В началото изглеждаше, че Горо има по-големи неприятности, защото от онзи ден в края на 1945 година, когато бе срещнал стройната и екзалтирана „модена“ млада дама от Токио Акеми сан, в живота и на двамата се заредиха безкрайни усложнения. Най-напред ги тормозеше военната полиция, която се бе опитала да наложи указ против общуването с местното население по време на окупацията, и бе неприятно да се срещаш с любимото момиче, при положение че патрулите имат право да нахълтат всеки момент. После дойдоха затрудненията, неизбежни за всеки американски войник, решил да се ожени за японка. Веднъж Горо отбеляза с горчивина:

— Когато раздават хубавите неща, никога не ме смятат за американец, но започнат ли да сервират гадостите, аз съм един от най-добрите американци в списъците им.

Младите влюбени заобиколиха забранителния указ, като направиха шинтоистка сватба в един параклис в покрайнините на Токио, а сетне откриха, че шинтоисткият им брак не се признава и Горо не може да вземе жена си в Америка. Последваха нови унижения в консулството. Но в онези трудни дни Акеми сан се показа смело момиче със спасително чувство за хумор и главно благодарение на изключително милото й държане чиновниците накрая дадоха мълчаливото си съгласие, документите й бяха уредени и тя получи входна виза за Хаваите.

През 1946 година, когато превозващият войниците кораб наближи Хонолулу, Акеми сан бе една от най-практично мислещите млади булки на борда и не споделяше илюзиите, чието разбиване щеше да помрачи първите дни в Америка на много други момичета. Тя не бе заслепена от своя млад американец Горо Сакагава. Беше разбрала, че се числи към онези, които „модените“ наричаха „селски тип“ — упорит, недообразован, грубоват — и дори през гладните дни, когато той имаше достъп до големите гарнизонни лавки, процъфтяващи из цяла Япония, и с офицерската си заплата беше същински милионер в сравнение с японците, тя не се заблуждаваше, че е богат. Освен това беше специално предупредена от приятели с познати, живели на Хаваите, че на островите са се заселили предимно хора от префектура Хирошима, които са крайно затворена общност и никак не са съвременни. Едно енергично момиче от Токио й бе прошепнало: „Аз съм ходила на Хаваите. Там няма нито един от «модените»“. Акеми не хранеше никакви илюзии по отношение на своята нова родина, но все пак не бе подготвена за онова, което я очакваше.

На пристанището я посрещнаха господин Сакагава и неговият зет господин Ишии, чиито съпруги стояха чинно зад набитите си дребни мъже, и тя си каза: „Семействата в Япония са изглеждали така преди трийсет години“. При все това веднага изпита симпатии към подобния на булдог Сакагава сан с щръкналите встрани от коленете ръце и докато го гледаше от висотата на своя ръст, си помисли: „Той е като баща ми“. Но после видя мрачното лице на госпожа Сакагава, издаващо желязна воля и консерватизъм, потръпна и си рече: „От нея трябва да се страхувам. Тя е от онези, срещу които бяхме принудени да се борим в Токио“.

И беше права. Госпожа Сакагава никога не се отпускаше. Хрисима със съпруга си, за своята снаха тя бе истинско страшилище. Едно време в Хирошима, когато синът си довеждаше жена, за да работи на оризовите ниви, майката имаше грижата бързо и компетентно да втълпи на момичето привичките на добра селска съпруга и сега тя пое тази задача вместо Горо. Всъщност госпожа Сакагава разбра, че синът й е направил несполучлив избор още щом зърна Акеми до релинга на кораба, и презрително пошушна на дъщеря си Реико:

— Прилича ми на градско момиче, а знаеш колко скъпи са техните навици!

Ако Горо имаше добре платена работа и живееше отделно, нещата вероятно биха се уталожили в скрито взаимно неодобрение, двете жени биха се виждали колкото е възможно по-рядко, а при неизбежните срещи заради него биха се държали преднамерено учтиво. Но това бе невъзможно, защото заплатата на Горо в профсъюзите не бе достатъчна, за да си позволи самостоятелно домакинство, поради което живееха при родителите му. Още в началото на борбата си за надмощие над Акеми госпожа Сакагава издигна своя девиз:

— Когато аз дойдох на Хаваите, животът беше много труден и не виждам причина ти да бъдеш глезена.

— Да не би да очаква от мен да излизам на полето и всеки следобед да изсичам захарната тръстика от три-четири ниви? — попита една вечер Акеми и с времето на Горо започна да не му се прибира вкъщи, защото двете жени поред се опитваха да го притиснат в някой ъгъл и да му отворят очите за недостатъците на другата и за спречкванията през деня.

Онова, което най-много ядосваше Акеми, бе дреболия, но се повтаряше толкова често, че започна да помрачава щастието й с Горо. Възрастните Сакагава не бяха говорили особено правилен японски и като младежи в Хирошима, а продължителната им изолация на Хаваите още повече бе замърсила езика им. Сега те използваха много хавайски, китайски, хаолски и филипински думи и в говора им се чувстваше характерната за мексиканците напевност. Голяма част от речника им бе неразбираема за Акеми, но тя не казваше нищо и от учтивост никога не би споменала това пред тях, защото, както сподели с друга войнишка съпруга, с която се запозна в магазина, намираше ужасния им говор много забавен. Тогава двете момичета весело се посмяха.

Ала възрастните Сакагава не бяха толкова тактични. Те се вбесяваха от прецизния японски на Акеми, която старателно спазваше граматичните правила и произношението.

— Тя се мисли за нещо повече от нас — разфуча се една вечер госпожа Сакагава пред Горо. — Постоянно говори, сякаш устата й е пълна с боб и се пази да не го стисне със зъби.

Често, когато семейството се събираше за вечеря и Акеми кажеше нещо, госпожа Сакагава повтаряше една-две думи, произнасяйки ги по варварския хавайски начин, и всички се смееха на младата жена, а тя се изчервяваше.

Усвои навика да чака в магазина, докато влезе някоя войнишка съпруга, и зажаднели като изгнаници в чужда страна, двете дълго разговаряха на хубав японски, без да се страхуват, че някой ще им се присмее.

— Все едно че живея в Япония отпреди сто години — каза ядосано един ден Акеми. После избухна в сълзи и когато другото момиче й подаде огледало, за да оправи грима си, тя дълго се гледа в него и рече: — Фумико, можеш ли да си представиш, че някога съм била лидерка на „модените“? Обичам Брукнер и Брамс. Борих се японските момичета да бъдат свободни. А сега съм в по-лош затвор от всички тях. И знаеш ли защо е по-лош? Защото всичко е така ужасно грозно. Грозни къщи, грозен език, грозни мисли. Фумико, не съм ходила на концерт или на театър повече от година. Никой от хората, които познавам, с изключение на теб, дори не е и чувал за Андре Жид. Струва ми се, че сме направили ужасна грешка.

По-късно, сама в дома на Сакагава, тя си мислеше: „Живея само за няколкото минути, в които мога да разговарям с разумно човешко същество, но винаги след това се чувствам дори по-зле отпреди“.

Веднъж Акеми каза твърдо:

— Горо, тази вечер има симфоничен концерт и смятам, че трябва да отидем.

Както никога, отидоха, но за нея това не бе удоволствие, защото Горо се чувстваше неловко, а цялата публика, с изключение на няколко студенти, се състоеше от хаоли.

— Японците никога ли не ходят на театър или на концерт? — попита Акеми, но Горо го прие като увод към ново оплакване и смънка:

— Нямаме време, защото работим.

— За какво? — сопна се тя и той замълча.

Когато отново срещна Фумико в магазина, Акеми я попита:

— За какво работят те? В Япония двама съпрузи биха работили като идиоти, за да се сдобият с билети за театър или с някоя красива керамика. А тук за какво работят? Ще ти кажа. За да си купят голям черен автомобил, да качат отзад старата мама сан, да обикалят из Хонолулу и да рекат: „Сега и аз не съм по-долу от хаолите“. Срам ме хваща да гледам японските лекари и адвокати в техните големи черни коли.

— И мен — призна Фумико. — Като си помисли човек, че са се отказали от всичко японско заради подобна ценностна система!

Когато Шигео се върна от Харвард с докторска титла по право, нещата малко се пооправиха, защото вече имаше интелигентен човек, с когото Акеми можеше да разговаря, и те се впускаха в дълги дискусии върху политиката и изкуството. Изненада се, като разбра, че Шиг е посещавал музеите в Бостън, ала той й обясни:

— Сам никога нямаше да отида, но живеех в дома на доктор Абърнети и жена му, а те казваха, че всяка неделя, в която не правиш нищо за усъвършенстването на ума си, е загубена. С тях си прекарвахме чудесно.

— Разкажи ми за Бостънския симфоничен оркестър — примоли се Акеми. — Ние в Япония го смятаме за един от най-добрите.

И тогава опитната госпожа Сакагава дръпна Шигео настрани и каза:

— Не бива повече да разговаряш с Акеми сан. Тя е съпруга на брат ти и изобщо не е добро момиче. Ще те накара да се влюбиш в нея и в семейството ни ще настъпи трагедия. Разправях и на двама ви с Горо да се пазите от градските момичета, но кой да ме слуша? Виж сега какво стана.

— Какво е станало? — попита Шиг.

— Горо се е хванал в капана на суетно и глупаво момиче — обясни майка му. — По цял ден музика, книги, театри. И за политика иска да разговаря! Тази не е стока.

Доводите й не го впечатлиха, но изкусителната и нежна японска красота на Акеми бе достатъчно убедителна и той се постара да не остава повече насаме с нея, така че животът й стана дори още по-отчайващ отпреди. Спаси я появата на младата социоложка от Хавайския университет, доктор Суми Ямазаки, чиито родители също бяха от Хирошима. Доктор Ямазаки бе изключително умно момиче, провеждаше анкета с триста японки, омъжени за американски войници, и това я доведе при Акеми — към края на изследването, когато констатациите й бяха започнали да изкристализират.

Надявайки се гостенката да е изискана и интелигентна жена, Акеми отначало се бе облякла с „най-модените“ си дрехи от Токио, изглеждаше почти като дошла от Париж, но като се видя в огледалото, си каза: „Днес искам да приличам на истинска японка“. Сложи си свободно кимоно от шантунг в бледосиньо и бяло и сребърни зори, а когато се срещна с доктор Ямазаки, се оказа, че привлекателната млада социоложка е облечена тъкмо като истинска „модена“ — че е такава, се потвърждаваше и от живите очи и бързия й ум. Двете жени веднага се харесаха и на доктор Ямазаки за миг мина мисълта, която по-късно щеше да запише: „Акеми Сакагава се появи в официално кимоно, очевидно изпитва носталгия“. След два проучващи въпроса социоложката вече бе в състояние да категоризира точно своята домакиня.

— Кимоното ми казва всичко за вас, госпожо Сакагава — пошегува се тя на отличен японски.

— Наричайте ме Акеми, моля.

— Мога да ти кажа от какво си недоволна — рече умната социоложка. — В Токио си била от „модените“, борила си се за правата на жените. А тук си се озовала в едновремешната Япония, в която не са живели дори родителите ти. Намираш местния говор невъзможен, смяташ, че интелектуалната среда е сива и изобщо липсва естетическо отношение към живота. — Доктор Ямазаки се поколеба, сетне допълни: — Мислиш, че ако това е Америка, ще е по-добре да се върнеш у дома, защото там е по-хубаво.

Акеми сан преглътна — все още не бе формулирала за себе си този горчив извод, макар от известно време да подозираше, че неизбежно ще стигне до него. Сега плашещите думи бяха изречени с тихия глас на друга жена.

— Много ли са онези, които се чувстват като мен, Ямазаки сенсей?

— Ще ти помогне ли, ако го знаеш? — попита младата жена.

— Ще ми помогне, наистина! — с нетърпение извика Акеми.

— Нали разбираш, че моите данни са провизорни…

Акеми се засмя нервно и рече:

— Толкова е приятно да чуеш как някой използва думи като „провизорни“.

— Опасявам се, че си се ожесточила — укоризнено отбеляза доктор Ямазаки.

— Повече от останалите ли? — попита Акеми.

— Не.

— Мисля, че идваш при мен тъкмо навреме — развълнувано каза Акеми.

— Общата тенденция е такава… — поде доктор Ямазаки, но преди да успее да довърши, Акеми я прекъсна с въпроса:

— Ще ме сметнеш ли за голяма глупачка, Ямазаки сенсей, ако ти призная, че ми се иска да ти поднеса чай? Изпитвам ужасна носталгия.

Двете жени седяха тихо, докато Акеми приготвяше чая по традиционния начин, и когато ритуалът приключи, доктор Ямазаки продължи:

— Да предположим, че сто местни войници са се оженили за японки. Шейсет от тях са японци. Трийсет са бели. Десет са китайци.

— А браковете сполучливи ли са? — полюбопитства Акеми сан.

— Ами ако вземем трийсетте късметлийки, които са се омъжили за бели, около двайсет и осем от тях са много щастливи. Някои твърдят, че са просто на седмото небе. Казват, че не биха се върнали в Япония, дори да им предложа целия Хибия парк.

— Не искат да се върнат в Япония? — възкликна Акеми. — А дали са от момичетата, които се интересуват от книги, театър и музика?

— Не по-малко от тебе. Но, разбираш ли, когато един хаол се ожени за японка, родителите му са толкова шокирани, че се опитват да я харесат с цената на големи душевни усилия. А попаднат ли на момиче като тебе — любезно, добре възпитано, мило със сина им — те се престарават. Обичат я повече, отколкото се очаква. Правят живота й истински рай.

— Такива хора слушат ли музика? — попита Акеми.

— Обикновено белите мъже нямат куража да се оженят за японка, освен ако не са с доста висока култура. Подобни двойки се радват на богат интелектуален живот.

Акеми погледна мрачно сивите стени в дома на Сакагава и четириламповия радиоприемник, неизменно настроен на станция, която редува американския джаз с японски народни песни. Когато ходеха с Горо на кино, непременно гледаха някой чанбара, японски уестърн, в който героят самурай побеждава шестдесет въоръжени разбойници, без да падне и косъм от главата му.

— Японките, които са се омъжили за китайци — продължи доктор Ямазаки — се изправят пред друг проблем. Китайските родители са крайно възмутени. Още преди да са видели своята снаха, те са убедени, че е изключено да я харесат, през цялото време до идването й я мразят жестоко и когато тя най-сетне пристигне, изведнъж откриват, че в никакъв случай не е чак толкова лоша. И щом покаже, че наистина обича сина им, всички достигат равнището на взаимното уважение и нещата тръгват доста добре.

— Ами японските бракове? — попита Акеми. — Няма да ме убеждаваш, че и те вървят гладко, нали?

— Някои вървят — увери я доктор Ямазаки. — Когато селски момчета оттук са си взели селски момичета от префектура Хирошима, нещата се нареждат доста прилично. Но в изненадващо голям брой от случаите браковете между японец и японка не се развиват както трябва. Очаквам нашите статистики да покажат, че в над петдесет и пет на сто от тях има проблеми.

— Защо?

— Аз самата съм родена на Хаваите — каза доктор Ямазаки. — В точно същия тип семейство, в каквото си дошла и ти — яки селяни от Хирошима. А не бива да забравяме, че нашите хора биха изглеждали старомодни дори в днешна Хирошима. Така или иначе, аз не съм безразлична към тях. Но има нещо много интересно. Белите свекърви и китайките съзнават, че трябва да положат особени усилия, за да разберат и обикнат своите чужди по националност снахи. Правят го и са щастливи. А консервативните японски свекърви… Бог да е на помощ на японското момиче, което ще се омъжи за брат ми и ще трябва да търпи майка ми. Е, всичко е от ясно по-ясно. Те очакват в къщата им да влезе някоя от онези булки, които са се срещали в Южна Япония преди четирийсет години. Не полагат никакви усилия да разберат снахите си, следователно нямат и най-малкия шанс да бъдат щастливи с тях.

— Знаеш ли какво съсипва моя брак? — попита открито Акеми. Доктор Ямазаки не бе изненадана от прямотата на въпроса, защото беше наблюдавала разпадането на няколко подобни семейства, но Акеми направи пауза и тя разбра, че от нея се очаква някакво предположение. Отговори:

— Младите мъже в Япония постепенно възприемат новия тип взаимоотношения, докато тези на Хаваите не са се научили на нищо.

— Да — призна Акеми. — Това ли казват и другите момичета?

— Всички повтарят същото — увери я доктор Ямазаки. — Но много от тях успяват да преодолеят лошите си чувства или да променят по някакъв начин съпрузите си.

— А знаеш ли какво ми пречи и аз да го направя? — попита Акеми. — Какво ме наранява дълбоко ден след ден?

— Какво? — събуди се професионалното любопитство на социоложката.

— Начинът, по който се присмиват на правилния ми японски. Няма да мога още дълго да понасям това.

Доктор Ямазаки помисли за собственото си семейство и се усмихна горчиво.

— И аз имам същия проблем — каза тя със смях. — А съм доктор по философия. — Сетне, имитирайки майка си, попита: „Да не се мислиш за нещо повече от нас, като използваш такъв език?“ Затова вкъщи говоря на местния жаргон, за самозащита.

— Аз няма да го правя — заяви Акеми. — Аз съм образована японка и дълго съм се борила за някои неща.

— Ако обичаш мъжа си — рече доктор Ямазаки — ще свикнеш да се нагаждаш.

— Към някои неща — никога! — отвърна Акеми. После внезапно попита: — Била ли си омъжена, Ямазаки сенсей?

— Сгодена съм — отвърна социоложката.

— За местно момче ли?

— Не, за един хаол от Чикагския университет.

— Ясно. Не смееш да се омъжиш за някой местен, нали?

— Не смея — внимателно претегли думите си доктор Ямазаки.

Акеми потупа бележника на социоложката и се засмя:

— Сега съм увековечена тук вътре.

— Една от многото — рече доктор Ямазаки.

— А можеш ли да се сетиш къде бих искала да бъда?

— В някое малко кафене на Ниши Гинза, в центъра на оживен разговор за книги, политика и музика.

— Как позна?

— Защото и на мен ми се иска да съм там — призна си доктор Ямазаки. — Там се запознах с моя годеник, така че зная колко хубава може да бъде Япония. Но бих добавила и следното: Хаваите също могат да бъдат не по-малко вълнуващи. Да си млад японец тук е едно от най-въодушевяващите преживявания на света.

— Но ти каза, че не би се омъжила за някой от тях — напомни й Акеми сан.

— Като жена, която се стреми към щастие и спокоен дом, ще се държа за своя хаол от Чикаго. Но от чисто интелектуална гледна точка, ако това не ме засягаше като жена, определено бих предпочела да остана на Хаваите.

— Кажи честно, Ямазаки сенсей, смяташ ли, че едно общество, което има за свой идеал дългия черен автомобил, може изобщо да бъде добра жизнена среда?

Доктор Ямазаки помисли малко върху въпроса и отвърна:

— Трябва да разбереш, че видимите символи на успеха, към които се стремят нашите японци, са заложени от утвърденото хаолско общество. Голяма къща, мощна кола, син, който следва в Йейл, независимо дали ще научи нещо, или не… това са задължителните жалони за всеки, който живее на Хаваите. Не можеш да очакваш, че така, изведнъж, японците ще се издигнат над ценностната система, с която са израсли.

— Вече три години се надявам съпругът ми да го направи — рече Акеми с горчивина.

— Бъди търпелива — в гласа на доктор Ямазаки прозвуча молба — и ще видиш как нещата на Хаваите ще тръгнат на добре.

— Не мисля — бавно промълви Акеми. — Това тук е безинтересно и тъпо място, което никога няма да се промени.

Двете жени се разделиха и още същата вечер доктор Ямазаки се обади по телефона на Шиг Сакагава, когото познаваше от Пунахоу.

— Шиг, не е моя работа, но брат ти Горо е на път да загуби съпругата си.

— Така ли мислиш?

— Зная го. Тя ми наговори дословно всичко онова, което казват и другите момичета, преди да вземат кораба за Япония. Досега съм видяла как си заминават деветнайсет от тях.

— Какво може да направи той? — попита Шиг.

— Да й купи три симфонии от Бетовен — отговори доктор Ямазаки, макар да знаеше, че подобна стъпка не би се побрала във въображението на грубоватия Горо. А и госпожа Сакагава старша никога нямаше да допусне в къщата си подобна музика.

* * *

Докато профсъюзният водач Горо Сакагава бе изправен пред тези проблеми — или по-точно, докато се мъчеше да не ги забелязва — Хоксуърт Хейл бе разтревожен най-вече от предстоящата сватба на дъщеря си Ноелани с нейния втори братовчед Уипъл Джандърс, сина на дръзкия, безцеремонен Хюлет Джандърс, на когото с времето бе свикнал толкова много да разчита. По едно време, Ноелани беше по-малка, Хоксуърт се бе надявал тя да излезе от затворения кръг на Форта и да си намери съвсем различен съпруг… някого от Йейл, разбира се, но да е, да речем, от източните щати и никога да не е виждал Хаваите. През последната година в Уелсли Ноелани ходеше с едно момче от престижния почти колкото Йейл Амхърст, ала от това не излезе нищо и когато младият Уип Джандърс, завършващ със закъснение образованието си в Йейл, я покани на пролетен бал в Ню Хейвън, двамата инстинктивно почувстваха, че трябва да се оженят. В края на краищата се познаваха още от Пунахоу, семействата им се разбираха и Уип беше най-близкият приятел на загиналия над Токио брат на Ноелани.

Обаче, след като се сгодиха, Ноелани по едно време бе нападната от натрапчивото съмнение, че този брак може би не е много добра идея, защото Уипъл се бе върнал от войната донякъде променен. Бе станал по-слаб и неговата модна къса прическа не успяваше напълно да скрие тенденцията към силно индивидуалистично поведение. Веднъж се бе появил на танците във „Васар“ в редингот, ала с крещяща жилетка от хонконгска коприна с избродирани дракони. Беше предизвикал сензация, но също така и неудобство, казвайки на една от професорските съпруги: „Торстейн Веблен би харесал тази жилетка“. Тя изумено бе попитала „Какво?“, а той бе започнал да имитира умиращ от туберкулоза пациент и бе добавил: „Ако ще е туберкулоза, нека поне да е очебийна“[4]. Това бе сполучлив образец на черен хумор, но за нещастие професорската съпруга не го разбра.

Сега Уип и късата му прическа се бяха върнали в Хонолулу, той се обличаше в най-строгите костюми на „Брукс Брадърс“ и сватбата наближаваше. Малко преди събитието Ноелани се обърна към баща си:

— Смяташ ли, че е редно младежите като нас все така да се женят помежду си, татко? Честно казано, питам се дали не е по-вероятно децата ни да са като мама, а не като тебе?

Доста смутен, защото същите страхове глождеха и него — именно те го бяха накарали да се надява, че Ноелани ще се омъжи за някого от източните щати — Хоксуърт помисли по въпроса и предложи:

— Защо не поговорим за това с леля Лусинда? За семейството се съветваме винаги с нея.

— Кое семейство? — попита Ноелани.

— Фамилията… цялата — отвърна Хоксуърт и закара дъщеря си у леля Лусинда в преследваната й от мъглите къща в долината Нууану. Когато пристигнаха, я завариха да забавлява пет-шест дами на нейната възраст. Повечето от тях пиеха джин, така че разговорът не бе съвсем на фокус, но в него прозираше някакво мило и спокойно благородство.

— Това е моя племенница по майчина линия, Ноелани Хейл — любезно обясни Лусинда и махна с бледосинята си дантелена кърпичка към момичето. — Дъщеря е на Малама Джандърс Хейл, в събота ще се жени за онова добро момче Уипъл Джандърс, правнука на Клемънт и Джеруша Хюлет.

Мястото на Ноелани в голямото родословно дърво бе незабавно установено, жените й се заусмихваха с възхищение и една от тях рече:

— Познавах отблизо Джеруша, прабабата на бъдещия ти съпруг, Ноелани. Тя беше прекрасна жена и играеше поло по-добре дори от мъжете. Щом като в младия Уипъл тече нейната кръв, той ще бъде силен мъж, уверявам те.

— Онова, за което е дошла да попита Ноелани — намеси се леля Лусинда — е степента на нейното родство с Уип и бих искала веднага да кажа, че по мое мнение е много по-безопасно да влезеш в някое от основните семейства на островите, чиито кръвни линии са известни, отколкото да се сродиш със съвсем случайни хора от континента с Бог знае какъв произход. — Всичките жени се съгласиха с нея и една прислужница японка в светещо от чистота бяло пое чашите, за да им долее чай или джин.

— Единственият проблем в брака на Ноелани и Уип — поде леля Лусинда — идва от това, че и у двамата — тук тя сниши глас — има следи от хавайска кръв. Ако се върнем към нейната прапрабаба по бащина линия, ще видим, че това е Малама Хоксуърт, дъщеря на капитан Рейфър Хоксуърт, който не е от мисионерите, но е бил прекрасен изискан мъж с най-мил характер и добро възпитание. Той, разбира се, се е оженил за Ноелани Канакоа, последната алии нуи, но мисля, че няма да сгреша, ако кажа, че тази Малама, за която говорим… същата, дето се е омъжила за знаменития Михей Хейл, тоест… е, във всеки случай… — И с грациозен жест приключи въпроса.

Един от най-приятните аспекти на разговорите с леля Лусинда бе, че тя бълваше толкова много имена, та всъщност нямаше нужда да я слушаш: когато се оплиташе безнадеждно в наследствените линии, спираше и започваше отначало. Сега мислите й внезапно потекоха в друга посока и без някой да разбере как бе стигнала до подобен извод, каза:

— Във всеки случай на Хаваите не е живял по-изискан джентълмен от капитан Рейфър Хоксуърт.

Японската прислужница донесе напитките и леля Лусинда попита:

— Докъде бях стигнала? А, да. Та значи от този злополучен брак на Михей с онази метиска Малама… Знаете ли, често съм се чудила как Михей е имал куража толкова често да се появява в обществото, като е бил обременен с подобен брак. Е, така или иначе, в жилите на нашата малка Ноелани тече част от тази хавайска кръв, но според мен тя е почти напълно изместена от кръвта на Хейлови и Уипълови, ако не се смята това, че момичето от рода Уипъл, за което се ожени прадядо й, не беше от онези, които наричам „чистите Уипълови“ и към които принадлежа и аз, а от онзи клон, сродил се с Хюлетовци, които, както ви е известно, също са метиси, с изключение на първото момче, което се е оженило за Луси Хейл и чиято потомка съм аз.

Мъглите откъм Пали започнаха да се стелят в долината, през тях отекваше мрачният тътен на някакъв водопад, а леля Лусинда продължаваше своя анализ на наследствените линии. Повечето от криволичещите й коментари не говореха нищо на слушателките, но тъй като бяха потомки на онези първи родоначалници, сторили толкова много за изграждането на Хаваите, всяка от тях пазеше дълбоко в съзнанието си имената на трима-четирима особено славни предци, убедена, че от тях е наследила характера си, и споменеше ли ги леля Лусинда, въпреки джина, съответната дама моментално наостряше уши и започваше да кима подчертано одобрително. С течение на годините Лусинда бе забелязала, че три имена предизвикват особено благоговение: за предпочитане бе да си потомък на Джеруша Бромли Хейл — славната мисионерска майка, на Рейфър Хоксуърт — изискания и благ морски капитан, или на доктор Джон Уипъл — аристократичния интелектуалец. Леля Лусинда скромно можеше да се похвали, че е потомка на двама от тях, и в известен смисъл се радваше, че няма родствени връзки с капитан Хоксуърт, защото, естествено, всичките му издънки бяха отчасти хавайци.

— Не че имам нещо против хавайците — уверяваше гостите си тя. — Само ужасно се дразня от тази толкова разпространена героизация на така наречените хавайски крале. Седя в библиотеката и от един поглед познавам всяка малихини[5], която ще ме попита: „Имате ли онази книга за Кели Канакоа?“. Едва се сдържам да не й кажа: „Махнете дъвката от устата си, докато разглеждате картинките“. А когато връщат книгата, неизменно отронват с благоговение: „Леле, дядо му бил крал!“. Сякаш това означава нещо. Винаги съм смятала, че едно от най-смешните неща в живота на хавайците е как запаметяват тези жалки стари списъци на крале, все едно че поменикът от измислени имена крие някакъв смисъл. Нали си спомняте какво е писал Абнър Хейл — той е мой прадядо — за обожествяването на предците: „Струва ми се, че то пречи на Хаваите не по-малко от каквото и да било друго, защото бедните глупаци отделят толкова голямо внимание на своето минало, че не им остава време да се замислят за вечното“. И нищо не ме вбесява повече от навика на хавайците да сочат някоя жалка човешка отрепка и да казват укоризнено: „Ако не бяха мисионерите, сега той щеше да е наш крал“. Като че ли сме попречили на нещо добро и благородно. Знаете ли кой щеше да бъде сега крал на Хаваите, ако мисионерите не бяха сложили край на тези глупости? Момчето от плажа Кели Канакоа! Чували ли сте го някога как приказва? Упорито използва речник от около деветдесет думи и половината са „блала“. Всеки, когото Кели харесва, е „блала“, а към мен се обръща със „сестро“.

Хоксуърт се покашля и леля му събра мислите си.

— О, да, да се върнем към Уипъл Джандърс. Той, както знаете, е учил в Пунахоу и Йейл и през войната се е представил много добре. Хубаво момче, но не така пълно като баща си, което е понятно, тъй като Хюлет се е метнал на Хюлетовия клон от семейството, а те никога не са били особено привлекателни, ако ми разрешиш да се изразя така, Абигейл, защото, както ви е известно, Ейбрахам се е оженил за хавайка… Е, взел си е хавайска уахин, след като Урания починала, но това няма значение.

Предполагам, че онова, което наистина ви интересува, е доколко близки са родствените връзки на бъдещия младоженец Уипъл с Хейловци. Ако се върнем към Михей, който се ожени за метиската Малама Хоксуърт, сигурно ще си спомните, че той имаше две деца, Езра и Мери. Езра, разбира се, е твоят прадядо, Ноелани, и в това е цялата работа.

Японската прислужница поднесе нарязани на тънко кокосови ядки, подсолени и препечени до апетитно кафяво.

— Можеш да напълниш и чашите, Кимико — напомни й леля Лусинда.

Тя не спомена повече Мери Хейл, дъщерята на Михей. При все това събраните се досетиха, че Уипъл Джандърс има някаква родствена връзка с нея. Но онова, което леля Лусинда каза, бе може би дори още по-важно:

— Та значи разбирате, че Уипъл е потомък на част от най-отбраните хора на островите. В течение на три поколения Уипълови са се сродявали с Джандърсови и това според мен отчасти обяснява как са успели да запазят богатството на семействата си.

Обръщайки се направо към Ноелани, красивото момиче, което скоро щеше да се омъжва, Лусинда рече:

— Не се сещам за по-добро момче от Уипъл Джандърс между всички, които би могла да избереш, и извънредно много се радвам за теб, Ноелани. Като гледам прекрасното ти лице, пред очите ми изниква твоят прапрадядо Михей Хейл, спасителят на тези острови. Ти имаш неговото високо чело, неговия кураж и силния му характер. Но красотата ти идва от Уипълови. Не е ли странно — обърна се тя към притихналата компания — как семето на един хубав мъж е успяло да създаде на тези острови толкова много красота? Зная, че е на мода присмехулното отношение към старите моми, и съм сигурна, че ще ме вземете за суетна, ако ви доверя, че на младини и аз бях типична уипъловска хубавица. Кимико, донеси ми онзи портрет от спалнята! — Японската прислужница донесе един от последните великолепни портрети, рисувани от Сарджънт, на който бе изобразена ослепителна млада красавица в бяло, с дантели и гребенчета, и Лусинда каза: — Ето, това имам предвид, като ви говоря за уипъловска хубост. Ти също я притежаваш, Ноелани, и за мен е голяма утеха да знам, че тя ще се събере с мъж от семейство Уипъл. Какви красиви деца ще ви се родят!

Прислужницата държеше с мъка тежката картина и госпожица Лусинда рече:

— Можеш да я върнеш обратно, Кимико. — А щом тя излезе, старата жена поде поверително: — Сарджънт ме рисува, когато бях сгодена за един англичанин, ала татко смяташе, че ще е по-добре, ако си намеря кандидат някъде по-наблизо, и както знаете, аз се сгодих за братовчед си Хорас Уипъл, но той… — Тя замълча в нерешителност, сетне, давайки си сметка, че всичките й гости, с изключение може би на Ноелани, и без това знаят тази история, продължи: — Пред самата сватба Хорас се застреля. В началото подозираха, че може да е откраднал пари от „Джандърс и Уипъл“, но, разбира се, това предположение скоро бе отхвърлено, защото във фамилията никога не е имало случай на кражба.

— В коя фамилия? — попита Ноелани.

— Фамилията. Всички ние — отвърна леля Лусинда, а когато нейният племенник Хоксуърт и хубавата му дъщеря си отидоха, повика Кимико да долее чашите и отбеляза: — Тази Ноелани е между най-големите красавици, които са се раждали на островите. В Уелсли се е учила изключително добре и по мое мнение е истинско щастие за нас, че се е върнала у дома, за да се омъжи за момче, което наистина й подхожда. В края на краищата тя е потомка на прекрасно семейство.

Едно от най-характерните неща за Хаваите бе, че всеки парадираше със знатното си потекло. През 1949 година нямаше хаваец, който да не е потомък на кралски род. Хейловци си бяха изградили мита, че своенравният стар Абнър от жалката ферма край Марлборо всъщност бил от рицарски род, водещ началото си от дълбините на английската история. Във фамилия Кий никога не се споменаваше фактът, че техният родоначалник е бил хитър дребен комарджия, откупил незаконната си съпруга от публичен дом в Макао; ако човек се заслушаше внимателно, щеше да подразбере, че той е бил нещо като конфуциански учен. Дори госпожа Сакагава с удоволствие повтаряше на децата си: „Помнете, че по майчина линия произхождате от самурайски род!“. От всички тези възвишени истории само разказваната от госпожа Сакагава беше вярна. През 1703 година в двора на великия владетел на Хирошима служел като лакей един нисък, як и глупав селяндур, чието основно задължение било да вдига жезъл с пера и да пропъжда случайните смутители, когато господарят му клечал в клозета. Формално погледнато, тази мъжка камериерка била самурай, само че той бил прекалено тъп, за да държи добре дори предупредителния знак пред тоалетната, и след известно време бил уволнен и изпратен обратно в родното си село, където се оженил за местно момиче и станал един от дедите на Йорико Сакагава. И ако тя, подобно на всички останали на Хаваите, извличаше утеха от своето мнимо бляскаво потекло, в това нямаше нищо лошо.

Хейл-Джандърсовата венчавка, състояла се в отрупаната с цветя стара мисионерска църква и извършена от преподобния Тимъти Хюлет, бе великолепна. Но, както вече споменах, семейните неприятности на Горо Сакагава само на пръв поглед изглеждаха по-големи от тези на неговия противник Хоксуърт Хейл. Ноелани и Уипъл бяха женени едва от четири месеца, когато той внезапно, най-точно е да се каже, като гръм от ясно небе заяви:

— Аз просто не те обичам, Ноелани.

— Какво? — възкликна тя, смаяна и съкрушена.

— Ще живея в Сан Франциско — каза направо Уипъл.

— Някакво друго момиче ли има? — умолително попита Ноелани.

— Не. Предполагам, че просто не харесвам момичетата — обясни той.

— Уип!

— Ти нямаш никаква вина, Ное. С Еди Шейн ще си вземем апартамент. Той е човекът, с когото бях, докато служех в авиацията.

— О, боже мой, Уип! Говорил ли си с някого за това?

— Виж, Ное! Не го прави на държавен въпрос, моля те. Бракът просто не е за мен.

— Обаче искаш да живееш семейно с Еди Шейн, нали?

— Щом държиш да го наричаш така, добре. Да, искам.

Той напусна Хаваите и се дочу, че с Еди Шейн имат голям апартамент в Сан Франциско, в района до северния плаж, че Еди се занимава с керамика и в списание „Лайф“ поместват цветни снимки на неговите творби.

Леля Лусинда с удоволствие обясняваше случилото се. Докато Кимико поднасяше джина, тя казваше:

— Спомнете си дъщерята на Михей Хейл, Мери. Това момиче беше една осма хавайка, по линия на майка си Малама Хоксуърт, която пък бе дъщеря на Ноелани Канакоа, последната алии нуи. Е, не стига това, ами, както знаете, тя взе, че се омъжи за един Джандърс. Човек би очаквал този корав род да уравновеси мекушавата хавайска кръв, но за беда тя се свърза с член на онзи клон от семейство Джандърс, в който бе влязло едно от Хюлетовите момичета, а както ви е известно, те бяха хавайки. Тъй че като избяга с онзи мъж от авиацията, бедният Уипъл Джандърс направи тъкмо онова, което можеше да се очаква, защото в него тече хавайска кръв и по двете наследствени линии.

Но Хоксуърт Хейл, виждайки последствията на този жалък брак за изнервената си до крайност дъщеря, си мислеше: „Ако не успея да й помогна, още една жена ще седи горе в късните следобеди“. Ала не знаеше как да го стори.

* * *

През 1951 година Нюк Цин организира своя последен голям удар в полза на клана Кий и в много отношения той бе нейното най-типично постижение, защото се бе родил в необикновения й ум и бе осъществен благодарение на куража й. Тя беше на сто и четири години, седеше си в грозната къща в Нууану, слушаше своя внук Харви, който й четеше вестника, и изведнъж го прекъсна с треперливия си старчески глас:

— Какво беше това?

Тъй като Харви четеше на английски и превеждаше на хакка, не бе много сигурен, че сам е схванал добре обърканата мисъл, затова я повтори дума по дума:

— „Днес в американския бизнес е възможно една губеща компания да се оценява по-високо, отколкото по времето, когато е била печеливша.“

Старата жена развълнувано накара внука си да прочете тази странна констатация три пъти и след като вникна в нея, заключи с пискливия си глас:

— Това е тъкмо един от онези трикове, които умните хаоли измислят, за да се облагодетелстват, и които ние, глупавите китайци, никога не схващаме, преди да е станало прекалено късно.

Обади се по телефона на своя правнук Еди, сина на Хонконг, когото бе изпратила в юридическия факултет на Харвард, и му каза:

— Искам подробен отчет как стават тези неща.

По онова време на Хаваите не се знаеше много за обединяването на губещи с преуспяващи компании, но Еди Кий се зае със задачата да събира сведения от данъчните съдилища на континента и за два месеца се превърна в експерт в тази област. Тогава се яви при прабаба си в нейната малка къщурка с куп данъчни отчети, получени с въздушна поща от Ню Йорк, завари я да почиства мъха от някакъв шал и си помисли: „Как е възможно да е толкова стара и така да се интересува от всичко!“.

— Можеш ли вече да ми го обясниш? — попита тя с висок кудкудякащ глас.

— В основни линии — поде Еди с възможно най-професионалния си тон — става дума за един стар и добър закон.

— Не ме интересува дали е добър или лош — прекъсна го Нюк Цин, внезапно понижила глас. — Онова, което искам да разбера, е как действа.

— Да вземем пивоварната на Джандърс. Вече от години тя е на загуба. Сега да си представим, че догодина започне да носи пари. Няма да е необходимо да се плащат данъци, защото печалбите могат да се използват като компенсация за загубите от миналите години.

— Разумно — кимна Нюк Цин.

— Но ето какво още може да се направи — безстрастно продължи лекцията си Еди, сякаш се обръщаше към студенти по право. — Ако акционерното дружество на семейство Кий купи пивоварната, ние можем да добавим към активите й всичките си земи, на които се отглеждат ананаси. При това положение, ако пивоварната продаде тези имоти, от приходите ще бъдат отчислени нейните загуби за миналите години. Разбираш ли какво означава това, Лельо на Ю Чоу?

Дребната Нюк Цин не отговори. Седеше си под лъчите на късното следобедно слънце като очарователните старици, бродирани върху китайска коприна, и ако страничен човек бе видял блаженото й, набраздено от бръчки лице, вероятно щеше да си помисли: „Мечтае за някоя стара любов“. Но щеше да сгреши. Тя се бе замечтала за пивоварната на Джандърс и рече:

— Божествено! Можем да използваме загубите на Джандърс, за да балансираме печалбите на Кий!

— Лельо на Ю Чоу! — възкликна Еди. — Схванала си същината на онова, за което ти говоря.

— Но се опасявам, че ти не схващаш за какво ти говоря — отвърна Нюк Цин.

— Какво имаш предвид? — попита Еди.

— Представи си, че наистина купим пивоварната на Джандърс и скрием зад фасадата й ананасовите си плантации… — поде тя.

— Тъкмо това ти обяснявах и аз — меко я прекъсна Еди и за пръв път през онзи ден се усъмни, че Лелята на Ю Чоу е започнала да губи остротата на ума си.

— Аз пък ти обяснявам — твърдо рече Нюк Цин — че като направим това умно нещо, ще сложим за директор на пивоварната някой от нашето семейство, той ще я управлява добре и ще превърне губещото предприятие в печелившо.

Сега блажената усмивка премина върху лицето на Еди и той каза:

— Ако успееш да го уредиш, Лельо на Ю Чоу, ще натрупаме цяло състояние.

— Тъкмо това имах предвид — отвърна старицата. — Този закон сякаш е писан специално за семейство Кий. Длъжни сме да го използваме далновидно.

Тя привика Хонконг и след като обсъдиха теоретично закона, рязко му разпореди:

— Състави списък на всички компании в Хонолулу, които търпят големи загуби. После напиши срещу всяка името на някой от нашите, който би могъл да обърне загубите в печалба.

— Откъде ще вземем пари, за да купим тези западащи компании? — парира Хонконг.

— Не е задължително да ги купуваме срещу пари в брой — отвърна Нюк Цин — ала ще имаме нужда от известни суми за различните плащания. Затова ще трябва да продадем част от имотите и да платим данъците върху печалбата, но ако планът ни успее, в последна сметка ще компенсираме тези разходи повече от богато.

— Твърдо ли си решила да се впуснеш в подобна непредсказуема операция? — попита Хонконг. — Да продаваш печеливши предприятия, за да предприемеш нещо толкова рисковано?

Нюк Цин се замисли за момент, сетне се обърна към Еди:

— Някой друг в Хонолулу наясно ли е с този закон?

— Би трябвало да го познават — отвърна възпитаникът на Харвард — но не предприемат нищо, за да се възползват от него.

Нюк Цин се реши. Силно плесна с ръце и рече:

— Ние ще се възползваме. След шест месеца всички вече ще знаят какво правим, но дотогава няма да е останало нищо за купуване. — А когато Хонконг и синът му си тръгнаха, изгледа младежа в гръб и си помисли: „Питам се колко ли ни е излязло харвардското му образование? Ползата от него е неоценима“.

На следващия ден Хонконг се върна в овехтялата от бури и слънце къщурка в Нууану, старателно подготвил домашното си. Разгърна документи, които Нюк Цин не можеше да прочете, и посочи всички фирми, натрупали големи загуби: пивоварната, една таксиметрова компания, верига пекарни, няколко стари сгради с канцеларии, няколко магазина. Вечният ненаситен глад на Нюк Цин се разгоря с пълна сила и преди да включат някоя фирма в списъка, тя питаше само:

— С колко непопадаща под ограничения земя разполагат? — И ако Хонконг отговореше, че в имота не е включена никаква земя, изсумтяваше: — Задраскай я! Земята е нещо по-хубаво и от натрупаните стари загуби.

Ето защо окончателният списък на имотите, които семейство Кий щеше да купи, съдържаше само фирми с големи загуби и още по-големи парцели земя.

Но когато Нюк Цин чу втория списък на Хонконг собствеността на семейство Кий, която трябваше да бъде ликвидирана, за да се покрият разноските по предстоящите сделки — тя с неудоволствие забеляза, че най-големият имот не е включен в него, и се зачуди защо. Поде с кисел и писклив глас:

— Добър списък, Хонконг.

Хонконг се усмихна и отбеляза благоразположено:

— Ами прецених, че няма да е зле да се отървем от старите имоти.

— Но ако правилно съм чула — тихо добави Нюк Цин — ти не предлагаш да продадем земята, на която се намираме сега.

Хонконг погледна с известно смущение сина си Еди, ала никой от двамата не каза нищо и Нюк Цин продължи:

— Щом като имаме нужда от пари за нови търговски спекулации, определено трябва да продадем най-напред тази стара нива за таро. И всичко, което е на нея. Не сте ли помислили за това?

В изблик на смелост Хонконг рече:

— Разбира се, че помислихме, Лельо на Ю Чоу. Ала решихме, че тази земя ти е твърде скъпа. Докато си жива, не можем да я продадем.

— Благодаря ти, Хонконг — отвърна старицата, навеждайки своята побеляла и олисяла глава. — Но аз намирам идеята да разпродадем старите имоти и да се впуснем в нов бизнес толкова привлекателна не само защото ще спечелим пари, но и защото ще бъдем принудени да започнем много нови операции. Ще трябва да работим упорито и това ще ни попречи да станем лениви и дебели. — Тя скръсти ръце, усмихна се на своите умни мъже и добави: — Не си ли забелязал, Хонконг, че всяко китайско семейство, което се опитва да запази стария си бизнес, в последна сметка губи всичко?

— Но ти винаги си ни набивала в главите „Дръжте се за земята!“ — възропта Хонконг.

— Е, да! — съгласи се Нюк Цин. — Ала не все за същата земя. — Сетне заключи: — Човек трябва непрекъснато да се отказва от старата земя и старите идеи.

В стаята витаеше една нова концепция, концепцията на промяната и движението напред. Хонконг и синът му известно време размишляваха над внушената от старата жена представа за едно голямо семейство, носещо се винаги по гребена на вълната и работещо упорито, за да извлича печалба от това. Тишината бе нарушена от Нюк Цин:

— Тъй че ще трябва да продадем тази безценна стара земя, Хонконг, и нека при предстоящата ликвидация се разделим най-напред с нея.

— Ще продадем земята — каза Хонконг — но къщата ще си запазим още малко. Не мога да си представя, че ще живееш някъде другаде.

— Благодаря ти, мой предан внуко — отвърна Нюк Цин. После рязко добави: — Значи още от днес започваме да обучаваме Бил да управлява пивоварна. Сам трябва да събере информация как се печелят пари от пекарни и искам Том да чете и да търси нови архитектурни решения за стари сгради. — Тя предложи начините, по които всяка от губещите фирми може да се превърне в печеливша, и предупреди: — Хонконг, трябва да направиш много внимателни проучвания, за да си убеден, че ще получим само първокласни земи. Еди, ти ще организираш всичко по най-сигурните търговски процедури. Принудена съм да разчитам на вас да държите всичко под око.

Когато срещата беше към края си, старата жена каза:

— Вълнуващо е да гледаш как семейството се хвърля в нови дръзки начинания. Ще се гордеете с този ден, но запомни, Хонконг: когато купуваш, купувай тайно и всичко наведнъж. И винаги се оставяй да те накарат да платиш малко повече от онова, на което продавачът има основание да се надява. След като всички разберат какви са намеренията ти, никой не бива да има чувството, че е бил измамен. — Тя замълча, сетне добави: — Но не давай прекалено много.

Три седмици по-късно, на заседание на Форта, безцеремонният Хюлет Джандърс обяви със смях:

— Ако не спазвахме стария мисионерски закон да не внасяме тук алкохол, щях да изпратя да купят и да черпя всички ви.

— Нещо хубаво ли се е случило? — попита Джон Уипъл Хоксуърт.

— Страхотно. Току-що успях да се отърва от пивоварната. Беше ми като камък на шията. Моята покойна баба ми каза веднъж, ако не ми го е казвала и стотици пъти: „Когато един Хейл се впусне в пивоварния бизнес, нищо хубаво не може да се очаква“. И беше толкова права!

— На добра цена ли я даде? — заинтересува се Хоксуърт Хейл.

— Взех й трийсет и пет хиляди долара повече, отколкото изобщо се бях надявал — отвърна Джандърс. — Имах желание да преметна Хонконг Кий още откакто ни изигра онзи номер с имотите за „Грегърис“.

— Хонконг ли каза? — попита Хоксуърт.

— Да. Този път той се изпързаля. Няма начин да спечели от пивоварната.

— Странно — рече Хейл. — Аз току-що продадох на Хонконг стария блок „Бромли“. Той е на загуба от години.

В този момент пристигна един от Хюлетовците с добрата новина, че е продал таксиметровата компания.

— На Хонконг Кий? — попитаха го в хор.

— Да, и то на добра цена — отвърна младият Хюлет.

Мрачна тишина падна над заседателната зала, докато Хейл се споглеждаше с Джандърс, а Джандърс — с Хюлет.

— На глупаци ли са ни направили? — бавно изрече Хоксуърт.

Накрая сухият Джон Уипъл Хоксуърт каза навъсено:

— Май е мой ред да си призная. Аз току-що продадох на Хонконг онази верига пекарни, които отворихме преди войната. На голяма загуба са.

— Какво ли е намислил? — извика Хюлет Джандърс. — Какво ли е намислил този коварен китаец?

— Сигурно е заради недвижимата собственост. Купува фирмите само заради земята.

— Не — намеси се един от младите Хюлетовци. — Защото продаде старата нива за таро на семейство Кий. За милион и пет хиляди.

— Боже мой! — изпъшка Джандърс. — Продава, купува… Какво крои това лукаво копеле? — Мъжете се спогледаха с раздразнение не толкова, защото бяха ядосани на Хонконг, а най-вече защото подозираха, че той е на път да осъществи някоя хитра машинация, която е трябвало да надушат и извършат самите те.

Сделката беше умна наистина, но само в първата си половина. Всеки би могъл да купи губещи фирми и да продаде преуспяващи, като си осигури от тази трансакция добра печалба, стига да има за съветник такъв старателен юрист като Еди Кий. Това беше умно. Ала най-важен от всичко беше фактът, че Бил Кий със съдействието на баща си Хонконг и интелигентния си брат се учеше да прави хубава бира.

Не беше лесно и първите партиди, въведени от шумна рекламна тупурдия под лозунга: „Бирата Кий — вашият ключ към щастието“[6], бяха ужасна помия, която местното население кръсти „китайския арсеник“. Но скоро с помощта на един швейцарски немец, когото акционерите доведоха от Сейнт Луис, бирата започна да придобива доста приличен вкус и тъй като кутията се продаваше с пет цента по-евтино от другите, работниците взеха да я предпочитат. И тъй, специално от тази данъчна далавера акционерното дружество на семейство Кий получи солидна печалба, дори без да се смята парцелът за милион и осемстотин хиляди долара, на който бе разположена старата пивоварна на Джандърс.

За всеобща изненада най-голямата фабрика за пари се оказаха пекарните. Всеки от магазините вървеше заедно с достатъчно голям недвижим имот, така че сама по себе си сделката бе благоприятна, ала Сам Кий, шестдесет и четири годишен, откри в себе си истинско призвание да продава кейкове и извличаше значителни печалби от всяко звено на веригата.

Но не целият проект бе така сполучлив. Например таксиметровата компания устоя на всички опити да бъде направена рентабилна и накрая Хонконг докладва на баба си:

— Тази не става за нищо.

— Продай я — отвърна Нюк Цин.

— Не обичам да се предавам толкова лесно — възрази Хонконг. — Положително има някакъв начин да се печели от таксита.

— Някой друг сигурно го може — съгласи се Нюк Цин. — Но не и семейство Кий. И без това не обичам такситата. Винаги когато изляза, те сякаш нарочно връхлитат върху ми. Между другото, видях какво прави Том с блока „Бромли“, превръща го в доста красива сграда. Макар да не получихме никаква печалба, като продадохме нивата за таро заради този блок, все пак извлякохме предимство. Обичам да виждам, че семейството работи — рече тя.

И когато годината изтече, нейната сто и четвърта година, в полунощ, сама в своята къщурка, Нюк Цин започна да се съблича под светлината на мъждукащата газена лампа, докато остана напълно гола — безкрайно слаба старица, цялата кожа и кости — и движейки внимателно лампата, провери тялото си за проказа. Нямаше петна по ръцете, по трупа, по бедрата и прасците. Тогава седна и вдигна едно след друго грозните си големи стъпала. Нищо по пръстите, нищо по петите, нищо по глезените. Успокоена за още една нощ, тя навлече бархетна нощница, духна лампата и си легна.

Ударът, който беше организирала Нюк Цин, имаше един неочакван резултат. След като си бе дал време да проучи с точност какво е постигнал чрез своите революционни манипулации Хонконг, Форта стигна до следния извод, формулиран от Хоксуърт Хейл: „Няма да е зле да имаме такъв човек в някой от нашите управителни съвети“. Всички бяха единодушни, че той притежава гениален ум. И след едно от заседанията на корпорацията „Уипъл ойл импортс“ Хоксуърт попита на шега своя колега от управителния съвет:

— Хонконг, сега, след като сделката с „Грегърис“ е вече свършен факт и никой не пострада особено, доволен ли си, че вкара тази компания на Хаваите?

— Какво искаш да кажеш? — недоумяваше Хонконг.

— Ами — изтъкна дружелюбно Хоксуърт, защото бе започнал да харесва умния китаец, чиито преценки в бизнеса обикновено се оказваха безпогрешни — „Грегърис“ са тук вече близо пет години. Изнесоха от територията огромни суми, а направиха ли нещо за Хаваите?

— Като например? — попита Хонконг.

— Като например музеи, училища, библиотеки, медицински фондации.

Хонконг помисли малко и каза със сериозен вид:

— Всяка година вестниците поместват снимки на техния директор как връчва на общинската управа чек за триста долара. — Хоксуърт погледна смаяно своя нов приятел и видя, че той се смее. — Не правят за Хаваите нищо особено — призна китаецът.

— След време ще се убедиш, че дори „нищо особено“ е силно казано. На Хаваите живеят доста хора от семейство Кий, Хонконг. Колко са всъщност?

— Изчислили сме, че нашата стара баба има над двеста праправнуци, но не всички са на Хаваите.

— Не ти ли е минавало през ум, че всеки от тях ще бъде малко ограбен, ако нямаме нови музеи или оркестри? Или, да го кажем по друг начин, не си ли съгласен, че всеки израснал тук член на твоето семейство отива в колежа на континента малко по-силен благодарение на онова, което старите фамилии са сторили за островите?

— Прав си! — побърза да се съгласи Хонконг. — И никой не очаква „Грегърис“ да правят същото. Но ми се струва, Хоксуърт, че май навлизаме в нова ера. Вече не ни се налага да разчитаме на Божията милост. Даваме добри заплати. Плащаме си данъците. Развиваме икономиката наистина ускорено. Всички станаха по-заможни. Дори вие.

— Да си чувал за някой музей на изкуствата, финансиран с пари от данъците? Мислиш ли, че умните млади японци, които се издигат толкова бързо, ще отделят и пени за сериозен университет или за оркестър? Дали и от десет компании като „Грегърис“ би се получило добро общество?

— Очакват те изненади, Хоксуърт — увери го Хонконг. — Когато се сдобием с действена демокрация, нашите момчета ще гласуват за изграждането на музеи, университети и клиники. И за да ги платят, ще обложат събратята си с безмилостни данъци. Хаваите ще станат раят, за който хората преди само говореха.

— Не ми се вярва — поклати глава Хоксуърт. — Доброто общество винаги е било огледален образ на неколцина мъже, които са имали куража да действат по най-правилния начин. То никога не е създавано с гласуване. И никога не е постигано с помощта на разните „Грегърис“ по света.

Но на тръгване каза нещо, което само преди две години би било напълно немислимо:

— Между другото, Хонконг, ако попаднеш на млади японци, умни и способни като тебе, съобщи ми го.

— Какво имаш предвид? — попита Хонконг.

— Ти работиш много добре в нашите управителни съвети, та си помислихме, че няма да сгрешим, ако…

— Няма да сгрешите — бързо рече Хонконг. — Ако вземете Шигео Сакагава, ще ударите в десетката.

— Той не се ли кандидатира за сенатор… в листата на демократите?

— Да.

— Как бих могъл да включа подобен човек в управителните съвети? — възкликна Хоксуърт.

— Няма да намериш нито един приличен млад японец, който да е в листата на републиканците — заяви без увъртане Хонконг.

— Ти какъв си, Хонконг? — попита Хейл.

— Докато бях беден, бях демократ. Сега, когато върху мен тегнат отговорности, съм републиканец. Обаче спонсорирам кампаниите само на способни млади хора от рода на Шигео… а те като че ли винаги са демократи.

— Нека поговорим отново за това след изборите — рече Хоксуърт и за пръв път се заслуша в предизборните речи на Шигео Сакагава. Но когато кампанията се разгорещи, една вечер чу Шигео да казва: — Народите по целия свят са били принудени да се борят за поземлена реформа. В Англия тя е постигната по законодателен път и нещата са се развили благополучно. Във Франция се е стигнало до кървава революция и са причинени немалко страдания. Аз бях в екипа на генерал Макартър в Япония, разпределях между селяните земите от големите имения и през цялото време, докато работех, си мислех: „Би трябвало да съм си у дома и да върша същото нещо там“. Защото знаех онова, което знаете и вие: изоставането на Хаваите се измерва с цели поколения. Нашата земя е притежание на няколко големи семейства и те ни дават под аренда, когато това им изнася, скъпернически участъци от нея:

— Този млад глупак е комунист! — изръмжа Хейл, изключи радиото и никога повече не отвори дума Шигео Сакагава да бъде привлечен във Форта.

* * *

След президентските избори през 1952 година конгресменът Клайд В. Картър от тридесет и девети избирателен район в Тексас се самоназначи за еднолична комисия, която да проучи — за четиринадесети път — доколко Хаваите са готови да бъдат признати за щат. Пристигна в Хонолулу към средата на декември само с три дребни предубеждения: той мразеше всеки, който не е бял — до такава степен, че чак му се повдигаше от цветнокожите; знаеше от опит, че богатите са спасителите на републиката; и ненавиждаше републиканците. Затова не се почувства особено добре на Хаваите, където богатите неизбежно бяха републиканци, и шестдесет на сто от хората, които срещаше, бяха очебийно цветнокожи. През първите пет минути той реши: „Това място никога не бива да бъде признавано за щат“.

Ето защо бе изненадан, когато комисията по посрещането му, състояща се от Хоксуърт Хейл, Уипъл Джандърс и Черния Джим Маклафърти, лидер на Демократическата партия на Хаваите, защити придобиването на съответния статут с цветисти, но твърди думи. Особено бе впечатлен от онова, което крещеше в микрофона Хоксуърт Хейл:

— Ние тук сме една американска общност с американски идеи, американски стандарти в общественото поведение и чисто американска образователна система. Конгресмен Картър, ние, гражданите на Хаваите, искаме да се движите между нас като брат между братя. Спирайте всеки срещнат. Задавайте каквито въпроси пожелаете. Ние сме на разположение за вашата проверка. Нямаме тайни!

Тълпата посрещна думите му с овации.

Речта на Черния Джим Маклафърти също бе силна. Той каза с напевния си ирландски акцент:

— Днес ние, гражданите от най-красивата между всички сътворени от Бога островни групи, приветстваме сред нас един изтъкнат конгресмен от славния щат Тексас. Ние знаем, конгресмен Картър, че колкото и да е прекрасна, нашата територия би се изгубила във вашето огромно тексаско царство. Спомням си, сър, една история, която чух, когато бях с военновъздушните сили в Англия. Под лекото въздействие на скоча, тази чудесна напитка, един предан син на Тексас извикал в кварталната кръчма: „Тексас е толкова голям, че можеш да вземеш влака в Ел Пасо и да пътуваш цял ден и цяла нощ, целия следващ ден и цялата следваща нощ и когато се събудиш на другата сутрин, къде ще си? Все още в Тексас!“. А англичанинът отвърнал: „Знам какво е, Джак. И нашите влакове в Англия са такива“.

Тълпата се закиска, а конгресменът се поклони благосклонно и вдигна ръка за поздрав към Черния Джим, после демократът продължи:

— Но онова, с което Хаваите може би ще ви изненадат, сър, е следното: макар за тези острови непрекъснато да се говори, че са непоклатимо републикански, в което вероятно се крие причината на последните две сесии да гласувате против признаването ни за щат, искам да ви кажа тук и сега, че демократите ще победят. Наистина моят приятел Хоксуърт Хейл излиза от кожата си, за да запази влиянието на републиканците, но аз действам тъкмо в обратната посока и ще наложа демократизма, тъй че когато накрая ни приемете като един от Съединените щати, сър, вие ще можете да се похвалите пред своите избиратели: „Заслугата за влизането на Хаваите в нашата общност е моя. Да, господа! Щатът с най-силните демократи след Тексас“.

Тази перспектива така заинтригува конгресмена, че той попита Маклафърти дали не би могъл да се види с него, и ирландецът, който никога не пропускаше удобния момент, предложи:

— Ако не възразявате, ще ви закарам до града с моята кола и ще поговорим.

За неудоволствие на комисията по посрещането, която бе планирала нещата доста по-различно, едрият благ конгресмен Картър се разположи до Черния Джим и той пришпори своя понтиак, производство 1949 година.

„Никога не карай по-хубава кола, отколкото могат да си позволят поне половината ти избиратели“ бе постановил баща му и Черния Джим намираше това правило са много добро.

— Островите наистина ли искат да бъдат признати за щат? — поинтересува се Картър, доволен, че е насаме с един професионален политик.

— Сър, можете да не се съмнявате в това. Островите желаят да са щат.

— Защо? — попита Картър. — В Конгреса се отнасяме наистина добре към тях.

— Сигурен съм, че Джордж Трети е казал за колониите абсолютно същото. „Парламентът има справедливо отношение към тях. Защо искат самоуправление?“. Тъкмо заради това е избухнала нашата революция.

Този прекрасен софизъм не упражни желаното въздействие върху Картър, защото като малък той бе живял край мексиканската граница и думата „революция“ не му звучеше ни най-малко привлекателно; ако можеше да отмени американската история, би го направил и тринадесетте колонии биха спечелили своята независимост благодарение усилията на джентълмени с напудрени перуки, произнасящи благовъзпитани речи.

— Ако станете щат, ще получите ли нещо, което ви липсва сега? — хладно попита той.

— Хората обикновено отговарят на този въпрос, сър, с някакво изявление за това, че сме данъкоплатци, лишени от правото на представителство в законодателните органи, или че ако станем щат, сами ще си избираме губернатора. Но аз имам само един аргумент, сър. Ако бяхме щат, щяхме сами да си избираме или назначаваме съдиите.

— Сега не го ли правите? — учуди се Картър, защото също както повечето гости на островите, и той не знаеше нищо за тях.

— Не, за съжаление — прочувствено отвърна Черния Джим. — Те се назначават от Вашингтон и дори когато президентите ни са демократи, обикновено назначават изтъркани републиканци от континента.

— Какво ви пречи това? — попита Картър, който навремето също бе работил като съдия.

— Тук имаме феодално общество… — поде Маклафърти, но отново употреби неподходяща дума, защото Южен Тексас, чийто представител бе Картър, също беше феодален и като си спомняше своята щастлива младост, той бе склонен да смята, че това е един от приемливите начини на живот. Гласът на Маклафърти продължаваше да кънти, а конгресменът си мислеше: „Бога ми, при добрия феодализъм разните му там мексиканци поне не се опитваха да поучават порядъчните хора…“.

— Затова е от жизнено значение — заключи Маклафърти — съдиите ни да са от островите. Защото в нашето странно общество тук на Хаваите съдиите решават всичко онова, което е наистина важно.

— Какво толкова нередно намирате в това? — попита Картър.

— Конгресмен! — възкликна Черния Джим, като избягна сблъсъка с един камион. — Хей, ти! Мануело! — извика на филипинеца. — Друг път внимавай повече, а? — И дребният тъмен мъж изрева нещо в отговор, доволен, че вечерта ще може да каже на приятелите си от плантацията за захарна тръстика: „Днес следобед говорих с Черния Джим Маклафърти“. Всички работници от плантациите го познаваха.

— Та да се върна на думата си — продължи ирландецът. — Докато съдии от континента контролират големите тръстове и законите за поземлената собственост, за богатите местни републиканци не представлява трудност да контролират пък тях. Е, не точно да ги контролират, защото от юридическа гледна точка съдиите ни досега са били доста честни хора, но богатите републиканци се сближават с тях и съдебните решения обикновено са съобразени с интересите им.

Колкото повече научаваше Картър за Хаваите, толкова по-ненужна му се виждаше промяната. И в тексаското общество съществуваше подобна негласна обвързаност, богатите демократи бяха много близки със съдиите и законодателите и нещата се решаваха в тяхна полза. „Ама наистина — мислеше си Картър — какво лошо има в това?“

Не беше в особен възторг от Маклафърти и когато дойде най-големият удар за деня, вече го бе определил като един от онези радикални северняци, които наричат себе си демократи. Кантората на Черния Джим се намираше в края на мръсния китайски квартал, на приземния етаж в една сграда на Хоутел стрийт, където японските и филипинските работници не се страхуваха да го посещават, и щом колата спря до тротоара, Картър изпъшка:

— Ама всичките тези хора са жълти!

— Почти половината от населението тук е такова — хладно рече Маклафърти. — И са между най-добрите граждани, които някога сте срещали. Единственият проблем е, че повечето от проклетите китайци са републиканци. Но се опитвам да променя нещата.

— Може ли да им се има вяра? — попита Картър, искрено изплашен.

— Като че ли ще е най-добре лично да се срещнете с някой от тях — разсмя се Маклафърти. — И няма по-подходящ за целта от моя партньор…

Но Картър не чу думите му, защото с изумление видя, че Маклафърти, лидерът на Демократическата партия на Хаваите, има за партньор японец: „Маклафърти и Сакагава“. И когато Черния Джим отвори с ритник вратата, конгресменът разбра от големия плакат вътре, че този японец се е кандидатирал в изборите. „Сакагава — сенатор!“ Накрая забеляза под плаката и самия японец — спретнат, късо подстриган младеж с безупречни маниери и спокойно държане. Шигео Сакагава протегна ръка и каза с лек бостънски акцент:

— Конгресмен Картър, ние наистина сме горди да ви посрещнем на Хаваите.

Следващият момент бе мъчителен, защото ръката на Шиг остана във въздуха: конгресменът, който никога досега не бе заставал лице срещу лице с японец, просто не бе в състояние да я поеме. Челюстта му увисна, сякаш по главата го бе ударила падаща нефтосондажна кула, и той се вторачи в страшния, непривичен човек пред себе си. Изражението върху красивото лице на Шиг не се промени. Със закъснение Картър понечи да отговори на поздрава, леко помръдна дясната си ръка, но видя, че Шиг вече е свалил своята. Черновеждият Маклафърти, когото нищо не можеше да смути, рече весело:

— Младият Шиг ще бъде нашият пръв сенатор демократ. Той ще спечели неизтеклия мандат в деветнайсети избирателен район.

— Успех! — непохватно каза Картър. — Имаме нужда от демократи.

Измъкна се заднешком на улицата, където минувачите азиатци го изпълниха с такъв страх, какъвто рядко му се бе случвало да изпита. Сетне, с дълбока въздишка на облекчение, видя черните автомобили на Хоксуърт Хейл и Хюлет Джандърс да завиват по Хоутел стрийт и се затича насреща им, сякаш пътуващите вътре му бяха братя.

— Веднага да тръгваме! — въздъхна зарадвано той. Метна се на седалката до Хейл и почувствал се най-после на сигурно място в кадилака, помаха професионално на Маклафърти и извика:

— Успех в кампанията!

Когато големите черни коли отминаха, Черния Джим избухна в смях. Върна се в офиса, пляскайки се по бедрото, и продължи да се смее.

— Шиг — извика той — я протегни ръка! — И когато Шиг го направи, весело пародира американския конгресмен, приятеля на народа, изпитващ панически ужас да докосне някой представител на този народ. — Шиг — смееше се гръмко — по-добре да не разчитаме на неговия глас за статута на щат. Но не се притеснявай, синко. Знаеш ли защо довлякох това дебелогъзо копеле тук, в кантората? Не за да го убеждавам за признаването ни, изобщо не ме е грижа какво мисли той. Погледни тълпите отвън! Те са впечатлени, че един американски конгресмен е дошъл чак на Хоутел стрийт, за да се срещне с тебе. Излез сега между тях, иди до пощенската кутия и съвсем небрежно пусни нещо в нея.

— Какво? — попита Шиг.

— Пет пари не давам какво. Сгъни един лист хартия и го напъхай вътре, все едно че всеки ден те посещават конгресмени. И разговаряй любезно с всички.

Шиг излезе сред своите избиратели и авторитетът му силно порасна.

Междувременно бе пуснато в ход едно от повтарящите се чудеса на Хаваите. В годините на Рузвелт и Труман, от 1932 до 1952, през островите минаха хиляди важни политически дейци и официални лица от Демократическата партия, но те рядко виждаха демократи. На летището или на пристанището ги посрещаха Хоксуърт Хейл, Хюлет Джандърс или жилавият дребен Джон Уипъл Хоксуърт и набързо ги закарваха в големите къщи на Форта. Хранеха ги добре, пояха ги до насита и им казваха какво да мислят. Понякога, след като се оттеглеха японските прислужници с безукорно белите униформи, някой представител на Рузвелтовата администрация запитваше боязливо: „Тези японци… може ли да им се има доверие?“. И семействата от Форта неизменно отговаряха: „Сумико е при нас от осемнайсет години и никога не сме имали по-добра и по-лоялна прислужница“.

На подобни приеми министрите и съветниците на Рузвелт се срещаха с високопоставени военни, с тлъсти съдии от островите и с хладния, рязък Хоксуърт Хейл. Събрани заедно, тези хора създаваха представа за солидно и искрено благонамерено гражданско общество, което избягва скандалите и определено е доволно от нещата — такива, каквито са. Двамата, на които винаги можеше да се разчита за вълнуващи речи по митинги и събрания относно признаването на Хаваите за щат, бяха Хоксуърт Хейл и Джон Уипъл Хоксуърт. Привежданите от поборниците за каузата аргументи правеха силно впечатление на гостуващите държавници, но в затворените среди на Форта същите тези хора, без да казват нещо определено, винаги успяваха да създадат тъкмо обратното впечатление. Хейл непременно намираше случай да отбележи:

— На нашите острови имаме нещо, на което на всяка цена трябва да обърнете внимание. Ние разполагаме с най-добрите съдии в Америка. — Правеше пауза и добавяше: — Наистина бихме съжалявали, ако някой ден съдийството се поеме от непривикнали към американските ценности азиатски юристи. Опасяваме се, че за населението на Хаваите това би означавало край на американския начин на живот.

— Не че азиатците не са талантливи — обикновено се намесваше и Джон Уипъл Хоксуърт. — Или може би по-подходящата дума е „умни“. Те са способни мъже, умни са, обаче не са възпитани в духа на американските ценности.

В продължение на девет лениви, приятни дни конгресмен Клайд В. Картър бе обект на рутинната обработка от страна на Форта, без да подозира, че всеки епизод от забавленията му води към двете най-важни инсценировки, специално предназначени за гостуващи знаменитости. Сутринта на последния ден Хоксуърт Хейл весело отбеляза:

— Конгресмен, ние сме ви обсебили вече цяла седмица и вие всъщност не сте видели островите със собствените си очи. Затова уредихме днес да смените малко пейзажа. Осигурили сме ви автомобил за екскурзия, да пообиколите и поразгледате. — На алеята чакаше дълга черна кола и Хоксуърт представи шофьора: — Това е Том Кахуикахела, той знае за Хаваите повече от всеки друг, с когото сте разговаряли досега. Том, това е наш много скъп гост, конгресменът Картър. Бъди особено внимателен с него.

По-късно, когато Картър излезе от колата, за да се наслади на величествената Пали, изведнъж видя до себе си Том Кахуикахела, който му шепнеше:

— Ние очакваме тъкмо хората като вас да спасят Хаваите, конгресмен Картър.

— Какво искаш да кажеш? — недоумяваше Картър.

— Не ни провъзгласявайте за щат, конгресмен, моля ви! — рече якият хаваец.

— Аз пък мислех, че всички искате да бъдете щат — изумено отвърна Картър.

— О, не! Хавайците треперят от страх да не ни признаете.

— Защо? — попита Картър.

— В деня, в който станем щат, японците ще завладеят островите.

До края на „екскурзията“ ужасеният конгресмен Картър слушаше, а шофьорът му разкриваше „истината“ за Хаваите: как местните японци направили заговор да разрушат Пърл Харбър, как се опитвали да вземат за жени всички хавайски момичета, та да унищожат расата, как умело изкупували цялата земя, как контролирали магазините и отказвали да продават на кредит на хавайците, как младите японски адвокати планирали да заграбят властта на островите, колко отчайващо било всъщност положението.

— Единственото, което ни спасява, сър, е, че губернаторът и съдиите се назначават.

От време на време Картър го прекъсваше.

— Аз пък мислех, че собственици на земята са китайците — подхвърли той.

— Те само я купуват за подлите японци — увери го шофьорът.

— Бях останал с впечатлението, че лидер на Демократическата партия тук е Черния Джим Маклафърти, но ти казваш, че японците…

— Те го използват като подставено лице… само за малко… докато вземат властта.

— Но защо хората като Хоксуърт Хейл не… Е, те с положителност знаят всичко, което ми разказваш. Защо не споделиха с мен тези неща?

— Страх ги е — зловещо зашепна шофьорът. — Всички са изплашени от онова, което става, и тъкмо затова сме принудени да разчитаме на добри хора като вас за своето спасение.

— Всички хавайци ли мислят така? — попита Картър.

— Всички до един — отвърна Том Кахуикахела. — Изпитваме ужас, че може да ни признаят за щат.

Но конгресмен Картър бе останал в политическия елит на Тексас цели двадесет и четири години, защото не бе глупак. Знаеше, че често се разбира за какво всъщност говори даден човек едва след като той изиграе най-силната си карта и се отпусне. Понякога ти се удава да изтръгнеш истината с помощта на неочакван въпрос. И сега Картър опипа почвата:

— Точно какво управление би искал да видиш на островите, Том?

— Ами ще ви кажа, сър — отвърна големият мъж, прекрачвайки границите на онова, за което му бяха платили неговите работодатели Джандърс и Хейл. — Лично аз работя за връщането на монархията.

— Какво имаш предвид? — попита Картър с поверителен тон.

— Ами бих искал да видя отново крал на трона, да имаме хавайски сенат, с една дума, всичко пак да е под ръководството на старите благородници. Големите закони може да се правят във Вашингтон, защото ние всъщност нямаме нужда от законодателство и от цялата тази тълпа юристи, които непрекъснато се препират. А кралят ще дава големи приеми и дворецът ще бъде възстановен.

— А какво ще е мястото на Съединените щати? — попита Картър и за своя изненада получи смислен отговор:

— Ами както вече казах, ние ще очакваме от вас да приемате големите закони, да ни печатате парите и да ръководите цялата ни външна политика. Нашият външен министър ще бъде назначаван от вашия президент, със съгласието на сената ви.

— Ти казваш „вашия президент“. Той не е ли и твой?

— Да ви кажа право, сър, не е. Моето семейство бойкотира анексията. Вкъщи си пазим хавайското знаме. Молим се за деня, когато алиите ще се върнат.

— Твоето семейство били ли са алии? — попита Картър.

— Да, сър — отвърна Том.

А Картър промърмори:

— Струва ми се, че започвам да разбирам Хаваите.

Гражданите на островите имаха доста добра представа за онова, което ставаше, когато разните конгресмени биваха разкарвани из Оаху, и го наричаха „дипломацията на таксиметровия шофьор“, ала се отнасяха с уважение към този най-ефикасен способ за убеждаване на парламентаристи.

Но в този ден шпионин на демократите се обади на Черния Джим от една бензиностанция и му докладва:

— Днес са пратили конгресмена Картър да обикаля острова. Вкарват му дозата на таксиметровия шофьор.

Маклафърти тресна слушалката и погледна настойчиво своя партньор.

— Шиг — сподели с него той — те обработват нашето момче с помощта на рутинния метод „дипломация на таксиметровия шофьор“. А това може да ни навреди.

— Какво да правим? — попита Шиг.

Двамата тактици дълго изучаваха проблема и накрая ирландецът се закани:

— Шиг, аз, така или иначе, ще докопам нашия конгресмен. Ще го домъкна тук и ти ще го заведеш у вас. Ще му покажеш едно средно японско семейство. Но веднага тичай вкъщи и се погрижи на стената в гостната да виси войнишкият флаг[7] на баща ти. Онзи с двете златни звезди. И извади кутията със стъкления капак, в която майка ти държи ордените и медалите, гледай всичките да са излъскани и да лежат така, че човекът да види какво пише на тях. Сега тръгвай и след половин час да си тук и да ме чакаш. Защото аз ще ти доведа конгресмен Картър, жив или мъртъв.

Така конгресмен Клайд В. Картър от Тексас стана един от малкото дейци на Демократическата партия, който по време на визитата си на Хаваите се срещна със семейство демократи. Черния Джим откри таксито, когато то се връщаше в Хонолулу по магистрала „Нимиц“, и го избута на банкета с обяснението:

— Конгресмен, току-що получих страшно интересна телеграма от главната квартира на Демократическата партия във Вашингтон. Помислих си, че може би ще ме посъветвате как да отговоря. — Маклафърти бе отлепил реда с датата, надявайки се Картър да не забележи това. Късметът не му изневери и докато конгресменът четеше телеграмата, той любезно го измъкна от таксито и го набута в стария понтиак. — По-добре да съчиним отговора в офиса — рече.

Когато Картър прекрачи прага на „Маклафърти и Сакагава“, Шигео стоеше там и чакаше. Младият мъж каза без предисловия:

— Дойде ми наум, че докато господин Маклафърти отговаря на телеграмата, може би ще искате да видите един японски дом. Просто едно жилище на средно заможни граждани. — И макар това да бе последното, което би пожелал, Картър не можа да измисли никакво учтиво извинение и само след няколко минути бе натикан в къщата на Сакагава. „Цялото това нещо е една прозрачна измама“ — реши той.

На входната врата се запозна със старата и прегърбена госпожа Сакагава, която почти не знаеше английски и носеше смешни японски сандали с каишки между пръстите. Шиг им превеждаше:

— Мамо, това е прочут американски конгресмен. — Госпожа Сакагава шумно пое въздух и се поклони. — А това — гордо рече младият адвокат — е моят кривокрак, упорит баща Камеджиро Сакагава. — Старият човек също вдъхна и се поклони.

— Той американски гражданин ли е? — попита Картър.

— Не разрешено ставам гражданин — войнствено се обади Камеджиро.

— Вярно е — обясни Шигео. — Аз имам гражданство, защото съм роден тук, но хората като баща ми и майка ми са родени в Япония.

— И нямат право да получат гражданство? — изненада се Картър. — На мексиканците им разрешават.

Дребният Камеджиро издаде напред долната си челюст и размаха пръст срещу конгресмена.

— Мексиканци може, цветнокожи може, всеки може, но японци не може. Как харесва това на вас?

Конгресмен Картър отклони поглед от кавгаджийски настроения дребосък и видя флага с двете сини и двете златни звезди. Като професионален политик, автоматично се изпълни с почтителност и тихо попита:

— Вие служили ли сте, господин… — не можеше да си спомни името.

— И аз, и тримата ми братя — отвърна Шиг.

— Двама са дали живота си за Америка? — възкликна Картър.

Шигео попита на японски:

— Мамо, къде е онази снимка на нас четиримата във футболните екипи? — Майка му, която скъпеше тази снимка повече от всички останали, я намери и я тикна в ръцете на Картър.

— Този тук е Тадао — рече Шигео, сочейки бързоногия млад халфбек. — Той загина в Италия. А този е Минору. Убиха го във Франция. Това е брат ми Горо, профсъюзен деятел…

И магията на момента отлетя. За конгресмен Картър това бе предостатъчно, за да се отдръпне от снимката на четирите обикновени американски момчета. Той бе гласувал против закона Норис-Ла Гуардиа и всички други, които го бяха последвали. Смяташе, че да бъдеш профсъюзен деятел в много отношения е по-лошо дори, отколкото да си руски комунист, защото руснаците, да им прости Господ, не бяха виждали нищо по-добро, докато един порядъчен, богобоязлив американец, който… Речта се лееше в съзнанието му и Шигео знаеше това. Двамата мъже се отдалечиха един от друг.

И тогава, по едно от онези случайни хрумвания, които спасяват някои срещи и провалят други, госпожа Сакагава пъхна в ръцете на конгресмена своята стъклена кутия с бойни отличия и заобяснява на японски:

— Тези са на Минору. Тези са на Тадао. Тези са на Горо. А тези петте са на Шигео. — Казвайки последното, тя потупа сина си по рамото и разбирателството бе възстановено.

Картър разгледа ордените и медалите и рече:

— Вашето семейство има много голям принос.

— Конгресмен — тихо поде Шигео — ние и четиримата трябваше да се борим за правото да облечем униформата. Длъжни бяхме да бъдем по-добри от всички войници на света. — Той почувства как в устата му напират думи, от които по-късно щеше да се срамува, но вече не можеше да ги спре. — През последната война ние се представихме така, както може би синовете на никое друго семейство. Бяхме отрупани със слава и рани. Бога ми, сър, когато преди няколко дни отказахте да се ръкувате с мен, едва не се разплаках. Защото, знаете или не знаете, конгресмен, аз съм един от вашите избиратели и, бога ми, никога повече няма да допусна подобно отношение към себе си.

— Избирател ли? — сепна се Картър.

— Да, сър. Чували ли сте за „Изгубения батальон“?

Картър не само бе чувал, той бе ораторствал за него и с облекчение почувства как думите се връщат в паметта му.

— Това бе един от върховете на тексаската храброст, сър.

— Колко от вашите хора загинаха там, конгресмен? — не спираше Шигео.

— Твърде много — печално отвърна Картър. — Това остави в Тексас неизлечими рани.

— А знаете ли защо някои от тях се спасиха? — Последва мълчание и Шиг попита сурово: — Е, знаете ли?

— Предполагам, че храбрите воини на Тексас…

— Глупости! — сряза го Шиг. — Вашите тексасци, сър, днес са живи, защото моят загинал брат Минору, един от най-добрите хора, стъпвали някога по тази земя, и Горо, и аз поведохме отряд японски момчета и ги измъкнахме. Изгубихме осемстотин души, за да спасим триста тексасци! — извика с горчивина. — Искам да прочетете това. — Той извади от портфейла си скъпоценната карта, Картър я взе, прочете я и видя, че е подписана от неговия приятел, губернатора на Тексас. Тя удостоверяваше, че в знак на признателност за надхвърлящ границите на дълга героизъм Шигео Сакагава е провъзгласен за почетен гражданин на Тексас. За вечни времена. На картата бе написано: „Вие ни се притекохте на помощ в дните, когато отчаяно се нуждаехме от нея“.

Картър му подаде картата със сериозен вид, задържа ръката си протегната и каза:

— Господин Сакагава, бих искал най-смирено да ви стисна ръката.

— И аз бих искал да стисна вашата — отвърна Шиг и този момент можеше да се окаже крайно полезен за признаването на Хаваите за щат, ако господин Ишии не бе избрал тъкмо него, за да нахълта в къщата на тъста си с новината на деня.

Мършавият дребосък, чиито очи се бяха разширили от страх като купички с тапиока, видя високия чужденец, поколеба се и започна да отстъпва назад, но на вратата застана жена му Реико чан и Картър, който не изпускаше възможността да привлече вниманието на някое хубаво момиче, се поклони изискано и рече:

— С баща си ли сте дошли?

— Той е мой съпруг — отвърна Реико чан на безупречен английски.

— Представям ви един конгресмен, от Тексас! — гордо обяви Шиг и при тази новина Реико чан, която знаеше какви са намеренията на мъжа й, се опита да го избута вън от къщата, но той бе чул думата „конгресмен“ и вече питаше съчувствено:

— Да подготвите капитулацията ли сте дошли?

— Каква капитулация? — не разбра Картър.

Крайно смутена, Реико чан задърпа господин Ишии за ръкава, ала не успя да го накара да млъкне.

— Капитулацията на Хаваите пред Япония — обясни господин Ишии.

— Как така? — недоумяваше Картър.

— Вижте какво пише във вестника! — радостно извика господин Ишии, размахвайки хонолулския „Мейл“, на първата страница на който се открояваше тлъсто заглавие: „Японският флот на приятелско посещение у нас“. Когато вестникът мина от ръка на ръка, развълнуваният дребосък изграчи: — Откога разправям, сър: Япония спечелила войната! Но никой не слуша. Затова питам вас: ако Япония победена, как техен флот идва на Хаваите?

— Той наистина ли казва това, което ми се струва, че чувам?

— Той е един нещастен старец — тихо рече Реико чан. — Не му обръщайте внимание, конгресмен.

Но сега господин Ишии извади изтъркана фотография от капитулацията на японците на борда на „Мисури“.

— Тук виждате кой победил — посочи той. — Американците трябвало да отидат в Токио. Вижте, всички американски адмирали без вратовръзки, а японци с мечовете си. Япония победила, разбира се!

— И какво ще стане, когато флотата ви дойде? — попита Картър.

— Японците много благородни хора, сър. Ще види довечера, кога слязат на брега. Те се държат добре. — Той отиде до вратата, отвори я широко и посочи надолу към сините води на Пасифика, където ескадра от пет бойни кораба плуваше под ярко открояващия се червен флаг на нова Япония. Сърцето на господин Ишии се разтвори и той прости на жена си за всичките години, през които бе спорила с него. Измъкна от палтото си дълго критото японско знаме и го размаха окуражително към завоевателите, докато те навлизаха в Пърл Харбър, за да го завладеят.

— Май ще е най-добре да тръгваме — рече Картър. — Трябва да хвана самолета. — Но не беше подведен от побъркания стар господин Ишии, знаеше, че в лицето на Сакагавите, както вече ги наричаше, се е запознал с едно страхотно американско семейство, и то силно го бе впечатлило. Затова когато прочете бележката на Маклафърти, че Хейлови ще го вземат от ъгъла на Форт стрийт и Хоутел стрийт, за да го закарат на летището, каза:

— Бих искал няколко минути да постоя навън и да погледам хората.

И докато стоеше в късния следобед там, в самото сърце на Хонолулу, и наблюдаваше минаващите край него различни хора от островите, получи бледа представа за онова всеобщо братство, в което светът един ден неизбежно ще заживее: корейците вървяха дружелюбно редом с японците, които в родината си ненавиждаха, японците приемаха китайците, а филипинците приемаха и едните, и другите, нещо нечувано на Филипините. Минаха един чернокож и множество красиви хавайци, чиято кръв бе смесена с китайска, порториканска и португалска. Конгресмен Картър виждаше една странна, нова порода хора и макар не без вътрешна съпротива, го споходи мисълта: „Може би в тези хора има нещо. Може би съм си загубил времето на Хаваите, отсядайки в големите къщи на белите. Може би това са тенденциите на бъдещето. Този японски младеж днес, той с нищо не е по-лош… Я виж тази двойка! Питам се какви ли са? Дали ще имат нещо против, ако…“. Но преди да успее да ги заговори, до него спря дълъг черен автомобил, каран не от шофьор, а от Хюлет Джандърс, и Хоксуърт Хейл изскочи отвътре, за да върне конгресмен Картър към реалността. Леденостуденият Джон Уипъл Хоксуърт беше на предната седалка и когато колата бавно се заизмъква от блъсканицата на Хоутел стрийт, тримата високопоставени граждани на Хаваите поднесоха на госта втората кулминация на всяка официална визита.

Хладно и с безстрастен глас Хоксуърт Хейл изложи нещата открито. Говореше бързо и гледаше конгресмена право в очите.

— Картър — поде той — вие видяхте островите и чухте всеки от хората в тази кола да произнася пред обществеността речи в полза на признаването ни за щат. Сега нека ви обясним какво е фактическото положение. Ако сте толкова луди да ни дадете този статут, ще съсипете Хаваите и ще причините непоправима вреда на Съединените щати. Спасете ни от самите нас, сър.

Картър ахна:

— Такова ли е честното ви мнение, Хейл?

— Такова е мнението на почти всеки човек, с когото се срещнахте на Хаваите.

— Но защо не…

— Боим се. Репресивни мерки… Не зная.

— Изложете ми фактите — такива, каквито са — рече Картър. — Какво лошо има, ако бъдете признати за щат?

— Ще си остане ли между нас? — попита Хейл.

— Нали разбирате — подхвърли през рамо Джандърс — че ако ни издадете, ще пострадаме.

— Разбирам — отвърна Картър. — При демократичното управление подобни неща се случват често.

— Ето ви фактите — каза просто Хейл. — Белият човек на Хаваите губи влиянието си. Той има известна финансова мощ — значителна, предполагам. Има съдилищата, да го защитават, и назначаван губернатор, на когото може да разчита. Сър, ако промените който и да било от тези фактори, Хаваите ще станат играчка в ръцете на японците. Те ще контролират съдилищата и ще започнат да прокарват решения против нас. Ще разрушат нашата система на поземлена собственост. Ще си изберат свой губернатор и ще изпратят японци в Конгреса. Иска ли ви се да работите заедно с някой японец?

В колата се възцари продължително мълчание и по-скоро за да извлече още информация, отколкото да разкрие собствените си изводи, Картър отвърна:

— Този следобед се срещнах с един млад японец на име Шиг Сакагава и за момент си помислих, че може би…

Джандърс се обади:

— Той каза ли ви, че брат му Горо беше комунистическият лидер на Хаваите? Доказан саботьор с партиен билет, мръсен комунист. Такъв е братът на човека, който се е кандидатирал за сенатор от този избирателен район. Такава ще е картината на Хаваите под управлението на японците.

— Трябва да призная, че никой не ми е споменавал за този брат.

— Лидер на комунистическото движение на Хаваите — повтори Джандърс.

Картър бе леко потресен при мисълта как без малко е щял да бъде подведен от благовидния млад японски адвокат и реши да провери още няколко пункта от информацията си.

— Между другото — нехайно попита той — какво мислят хората тук за връщането на монархията?

На предната седалка Хюи Джандърс и Джон Уипъл Хоксуърт се спогледаха смаяно и промърмориха „Монархия ли?“, а на задната Хоксуърт Хейл изпъшка. Сетне каза яростно:

— Конгресмен…

Но Хюи вече се бе съвзел и изтърси:

— Господи, никой, който е с всичкия си, не обръща внимание на тези откачени монархисти!

— Какво щяхте да кажете, Хейл? — попита Картър.

— Както може би ви е известно, аз съм потомък на хавайското кралско семейство, алиите, и моята прапрапрабаба е била една от най-благородните жени, за които някога съм чувал. Дъщеря й също е била страхотно момиче. Великолепно. Но ако някой от тези жалки, невежи алии някога се опита да си върне трона на Хаваите, ще сваля мускета от стената и лично ще му пръсна черепа.

— Аз ще те изпреваря — намеси се Хюи Джандърс. — Знаете ли, сър, че прадядото на Хейл присъедини Хаваите към Съединените щати?

— Така ли? — учуди се Картър.

— Да — скромно потвърди Хейл. — На практика единствено със силата на собствения си характер. Но бих искал да добавя следното, сър. Аз съм също така и потомък на мисионерите. И ако някой от тях би се опитал да се върне и да управлява по стария суров и фанатичен начин, бих пръснал и неговия череп.

— Дайте сега да си изясним, какво точно искате вие?

— Не искаме монархия, не искаме мисионери и не искаме японци — обобщи Хейл. — Искаме нещата да си останат такива, каквито са.

Когато колата най-сетне спря на летището, пътуващите в нея представляваха твърде мрачна компания и докато ги наблюдаваше как слизат, Черния Джим Маклафърти си помисли: „Обзалагам се, че този са го натъпкали с отрова“. Понечи да се приближи до конгресмена, но щом го видя да идва, Картър отстъпи на сигурно място до Хюлет Джандърс, защото не искаше да го фотографират с човек, па бил той и лидер на Демократическата партия, който има за партньор японец, чийто брат е водач на хавайските комунисти. „Всъщност — мислеше той, докато подаваше билета си — Хаваите доста приличат на повечето северни щати. Можеш да ги пропътуваш, без да срещнеш и един демократ, който наистина да ти хареса. Те всички са заразени или с трейдюнионизъм, или с комунизъм, или с атеизъм, или с католицизъм. Ще се радвам да си се прибера в Тексас.“

А когато се качи на стратоклипера и потъна в удобната седалка, си каза: „В общи линии навсякъде е едно и също. Шепа заможни, честни хора управляват и се опитват да държат настрани простолюдието. Ако успееш да се разбереш с тях, най-често научаваш и какви са фактите по даден въпрос“. Мрачно проследи през прозореца как авиомеханиците, до един японци, издърпват стълбата, докато други японци размахват палки и насочват големия самолет към пистата. Затвори очи и си помисли: „Е, разбрах каквото ме интересуваше. Тези острови няма да са готови за статута на щат и след сто години“. И на осемдесет и третата сесия на Конгреса това реши въпроса за Хаваите.

* * *

Приемането през 1952 година на закона за имиграцията Маккарън-Уолтър бе посрещнато на Хаваите с радост, защото той разрешаваше на родените в Азия да стават граждани на Съединените щати. Веднага бяха открити курсове, в които възрастни китайци и японци се запознаваха със структурата на американското държавно управление, и през онези дни не беше нещо необичайно да срещнеш работили цял живот по фермите стари хора, които упорито повтарят: „Законодателна, изпълнителна, съдебна“.

В началото на 1953 година хиляди азиатци подадоха молби за гражданството, което толкова дълго им бе отказвано, и когато Черния Джим Маклафърти видя този внушителен поток от потенциални избиратели за демократите да навлиза в политическия живот, произнесе реч и извика: „Те изградиха тези острови, но бяха държани отвън!“.

Вярно е, че много от кандидатите не бяха съвсем наясно какво означава гражданството, но от друга страна, бе вълнуващо да гледаш как светват старите, загрубели от слънце и вятър лица, когато федералният съдия произнася тържествените думи: „Ти вече си гражданин на Съединените американски щати“. И не бе рядкост някой улегнал японски търговец внезапно да грабне престарялата си майка и да я подхвърли във въздуха с радостния вик: „Знаех си, че ще успееш, мамо!“.

Истинските герои на тези вълнуващи дни бяха възрастните хора, които не бяха пожелали да научат английски, но сега трябваше или да го учат, или да се откажат от американското гражданство. Децата ги хокаха:

— Татко, още преди двайсет години ти казвах, научи се да говориш английски. Ама не, ти все много знаеш! Сега няма да получиш гражданство.

— Че за какво ми е тепърва да ставам гражданин? — питаха старите хора. — Остават ми броени години.

Децата често избухваха в сълзи и подсмърчаха:

— Трябва да научиш английски, татко, защото винаги съм искал да си американец.

— За мен това не означава нищо — отвръщаха старците — но щом ще те направи щастлив…

— Ще ме направи, татко! Това ще премахне последното петно. Моля те, научи английски.

И несломимите стари азиатци посещаваха езиковите курсове с невероятно упорство. Цял следобед сричаха „аз виждам човека“ и до среднощ повтаряха „законодателна, изпълнителна, съдебна“. Това, че толкова много от тях се справиха с тези два трудни предмета, се дължеше преди всичко на изключителния им инат и когато най-сетне получиха своите удостоверения, те умееха да ги ценят. В изборите през следващите години на континента си направиха труда да участват само около шестдесет на сто от имащите право на глас. На Хаваите гласувалите бяха над деветдесет процента. Там вече знаеха какво е демокрация.

Ала на две хонолулски семейства приемането на закона Маккарън-Уолтър се отрази по съвсем различен начин.

Когато Горо и Шигео Сакагава предложиха на твърдоглавия си стар баща да се запише в курсовете по английски и да си купи учебника, в който се обяснява как функционират законодателната, изпълнителната и съдебната власт, той ги изненада, като каза на необичайно стриктен японски:

— Аз не желая да ставам гражданин.

Горо запротестира:

— Човек получава такава възможност веднъж в живота!

Все на същия прецизен японски Камеджиро отвърна:

— Трябваше да ми предложат преди петдесет години, когато пристигнах.

— Татко! — опита се да го вразуми Шигео. — Днес живеем в един нов свят. Не се връщай петдесет години назад.

— Преди петдесет години ни се казваше: „Мръсни джапанки, никога няма да станете американци“. Преди петдесет години ни се заявяваше: „Вървете си в Япония“. Сега ми идват и викат: „Ти си добър старец, Камеджиро, и ние най-после ти разрешаваме да станеш американец“. А знаете ли какво им отговарям аз? „Закъснели сте с петдесет години“.

Синовете с изненада разбраха колко дълбока е обидата за баща им, обърнаха се към майка си и се опитаха да убедят нея, но преди тя да реагира на техните настоявания, старият Камеджиро отсече:

— Йорико, ти няма да вземеш изпитите. През целия си живот сме били добри граждани и не е нужно сега да го доказваме с някакво парче хартия.

Тогава Шигео изтъкна две причини, които представяха проблема в по-различна светлина. Най-напред рече:

— Татко, миналия път едва не изгубих изборите, защото хората не бяха забравили онази щуротия на господин Ишии, когато при посещението на флотилията размахваше като луд японското знаме. Напомняха, че той е мой зет и че може би и аз споделям чувствата му. Сега, ако се откажеш от гражданството, ще започнат да говорят: „Ето ви и доказателството! Цялото проклето семейство е прояпонски настроено“.

Старият Камеджиро се замисли върху това и Шиг видя, че е разстроен, защото по време на последните избори между старите японци нямаше по-доволен от него. Бе стоял с часове в магазина, вторачен в големия плакат на сина си. „Нашето момче — гордо обясняваше на жена си — приканва хората да гласуват за него.“ Когато Шиг спечели, той наперено се разхождаше нагоре-надолу из Какаако и съобщаваше новината на всички японски семейства, уверявайки ги, че най-сетне имат личен защитник в двореца Йолани.

Докато Камеджиро още премяташе в съзнанието си първата стръв, Шиг подхвърли още една, по-изкусителна:

— Татко, ако ти и мама станете граждани, през 1954 година и двамата ще можете да отидете в избирателното бюро, да кажете: „Дайте ни бюлетините!“, да влезете в тъмната стаичка и да пуснете още два гласа за мен. — Шиг виждаше как баща му вече си представя деня на изборите: самият той върви към урната, а жена му го следва няколко крачки по-назад. Старият човек не обичаше нищо повече от помпозността и ритуалите в живота, Шиг си спомняше от детството с каква гордост обличаше баща му униформата на полковник Ито, за да застане изопнат до рецитаторите. Това бяха върховни мигове от живота на Камеджиро, сравними само с онези дни през Втората световна война, когато видя четиримата си синове да потеглят за своята битка. Ето защо Шиг не бе подготвен за онова, което последва:

— Аз няма да взема гражданство — решително каза старият човек. — Извинявай, ако това ще ти навреди, Шигео. Съжалявам, ако заради моя глас и гласа на майка ти изгубиш изборите. Но ананасът се яде точно в подходящото време и ако това време мине, започва да горчи в устата. Петдесет години съм бил един от най-добрите граждани на Хаваите. Никой от синовете ми не е имал неприятности с полицията, никога не съм пропускал да си платя данъците. Тъй че е обидно Америка да ми казва сега, в края на живота ми, че мога да получа гражданство. Америка да върви по дяволите!

Той не пожела повече да обсъжда този въпрос. Веднъж Шиг и Горо се обърнаха към него с новината, че имиграционните власти са въвели ново правило:

— Хората, които са живели дълго време на островите, няма да полагат изпит по английски. А това означава, татко, че ти и мама сега можете да получите гражданство, без да си правите труда да посещавате курсовете.

— Би ми било обидно — рече Камеджиро и синовете му го оставиха на мира.

Шиг обсъди проблема с Маклафърти и партньорът му каза:

— Твоят старец е прав, по дяволите. Все едно да рекат на нашите хора от Масачузетс: „Ние ви подритвахме в продължение на две поколения, но сега разрешаваме на всички вас, католиците, да станете протестанти и да се кандидатирате на изборите“. Напълно съм съгласен с него, това би било обидно.

— Не мисля, че има някаква аналогия — хладно отбеляза Шиг.

— Сигурно си прав — миролюбиво отвърна ирландецът. — Но звучи добре, ако другите не те слушат много внимателно.

— Това може да ми навреди на следващите избори — предпазливо подхвърли Шиг.

Маклафърти избоботи:

— Шиг, ако баща ти не е бил винаги такъв, какъвто е, ти нямаше да си човекът, който си сега. И аз нямаше да те искам за партньор. Никой не може да ти отнеме онова, което той ти е дал.

— Да, обаче много се дразни и разправя, че щял да се върне да живее в Япония.

— Няма да му хареса — предрече Маклафърти.

— Но сигурно ще ми навреди на изборите? — не изпускаше нишката Шиг.

— Моят баща е установил — отвърна Маклафърти — че един малък скандал повече помага, отколкото вреди. Той кара електората да почувства, че кандидатът също е човек. Тъкмо заради това те предупреждавах като адвокат никога да не изтъкваш, че даден свидетел имал любовница. С положителност някой от съдебните заседатели също е имал или, ако става дума за жена, е била, и твоето изобличение неминуемо ще даде обратен ефект, защото човекът ще си каже: „По дяволите, и аз имах любовница, но не съм негодник“. Тъй че, ако твоят баща изпълни заканата си, Шиг, това няма да ти навреди… не и пред хората, към чиито гласове се стремим… защото и техните родители вършат каквото са си наумили.

И с това бе сложен край на въпроса за гражданството на Камеджиро Сакагава.

При Нюк Цин случаят бе доста по-различен. Още в деня, когато преди осемдесет и осем години бе пристигнала в Хонолулу, тя се бе заклела никога повече да не се връща в гладуващите китайски села и твърдо бе решила да стане постоянна жителка на Хаваите. След като Съединените щати анексираха островите, отчаяно, но безрезултатно се бе опитвала да получи американско гражданство. От нейното слабо тяло бе тръгнал коренът на около седемстотин американски граждани и до този момент никой от тях не бе влизал в затвора. Тя все още пазеше в една каса квитанциите от платени данъци, покриващи почти цял век, и когато чу, че има възможност да стане истинска пълноправна американка, почувства, че нищо не би я зарадвало повече.

Ето защо накара изучения си в Харвард правнук Еди Кий да се запознае най-подробно с новия закон и да разпитва имиграционните власти, докато не си изясни и най-малкия нюанс. Когато се събра първата група за езиковите курсове, тя беше там и макар по онова време да бе доста над сто години, напрягаше любознателния си мозък до краен предел, а вечер седеше и слушаше английските радиопредавания. Но така се бе сраснала с китайския начин на мислене, че английският й убягваше, и една вечер открито си призна провала. Каза на Хонконг:

— Вече не съм в състояние да науча този език. Защо някой не ме накара да го науча още преди години? Сега няма да мога да стана гражданка. — И безутешно погледна внука си.

Но сетне Еди пристигна с радостната вест, че на някои възрастни азиатци ще се разрешава да вземат изпитите на собствения си език, в случай че могат да пишат на него. Нюк Цин за момент покри старите си очи, а после го погледна весело и рече:

— Ще се науча да пиша.

Хонконг нае един образован китаец, за да й преподава несъмнено най-трудния език на света, ала след известно време се видя, че тя просто е твърде стара за учене, тогава Еди отиде в службата по имиграцията и каза откровено:

— Моята прабаба е на сто и шест години и повече от всичко на света иска да стане американска гражданка. Но не говори английски.

— Няма значение — обясни му екзаминаторът — сега може да бъде изпитана и на китайски.

— Но тя и на китайски не може да чете и пише — продължи Еди.

— Така! — Човекът помисли малко, сетне влезе в задното помещение, а след миг оттам се появи господин Бримстед, служител от Вашингтон, и зададе следния въпрос:

— Казвате, че тази старица е на сто и шест години?

— Да, сър.

— Има ли семейство?

— Вероятно най-голямото на Хаваите.

— Отлично! Отдавна търсим нещо интересно, което да заснемем и използваме за пропаганда в Азия. Съберете семейството. Аз лично ще я изпитам и няма да й придиряме за грамотността. Но чакайте малко. Тя в състояние ли е да отговори на въпросите? Искам да кажа, подготвена ли е?

— Лелята на Ю Чоу е подготвена — отговори нейният правнук.

— Защото няма как да избегна въпросите. Нали знаете: законодателна, изпълнителна, съдебна власт.

— Може ли да я придружа за морална подкрепа?

— Разбира се, но нашите преводачи ще ми предават отговорите й и те трябва да са верни.

— Тя ще отговори правилно — гарантира младият адвокат.

Започна дълга поредица уроци, при които той обясняваше на хакка, а прабаба му зубреше многобройните заплетени системи на американското държавно управление, и този път, когато гражданството висеше пред нея като сребристия плод на личи[8], тя мобилизира забележителната си енергия и научи цялата книжка наизуст.

— Бащата на нашата държава? — викаше й Еди.

— Джордж Вашингтон.

— Кой е освободил робите? — изпитваше я Хонконг.

— Ейбрахам Линкълн — отвръщаше дребната старица, а Еди отбелязваше:

— Не е за вярване, но тя е дошла на Хаваите в годината, в която е починал Линкълн.

В деня на нейния изпит имиграционната служба бе събрала няколко телевизионни камери, служители в бели сака и около двеста членове на клана Кий, на които бе казано да аплодират, когато старицата пристигна с буика на Хонконг. Тя излезе от колата, отблъсквайки протегнатата ръка на Еди, съвсем дребничка, тежаща не повече от четиридесет килограма, облечена в едновремешна черна китайска дреха, над която стърчеше почти напълно оплешивялата й глава с хлътнали очи, митически бръчки и тревожна усмивка. Не каза нищо на събраното семейство, защото си повтаряше наум многобройните непознати в някогашен Китай неща: „Столицата на Алабама — Монтгомери; Аризона — Финикс; Арканзас — Литъл Рок; Калифорния — Сакраменто“.

Камерите бяха преместени в изпитната зала и един говорител каза с приглушен глас:

— Сега ще станем свидетели на една от онези сцени, които се разиграват всекидневно по целите Съединени щати. След като е живяла близо деветдесет години в Америка, видната възрастна китайка госпожа Кий ще се опита да издържи изпита за американско гражданство. Желаем ви успех, госпожо Кий!

При споменаването на името й, което, казано по този начин, й прозвуча съвсем непознато, Нюк Цин погледна към камерите, но правнукът й бързо се намеси:

— Гледай насам. Това е екзаминаторът, господин Бримстед. — И говорителят обясни кой е изтъкнатият гост от Вашингтон.

Прожекторите бяха насочени. Нюк Цин започна да се поти от нервно напрежение, а господин Бримстед, който за пръв път заставаше пред камера, се показа като твърде лош актьор и попита със сладникав снизходителен глас:

— Кажете ни сега, госпожо Кий, кой е бащата на нашата държава?

Официалният преводач изстреля въпроса срещу старата жена на хакка, а Хонконг и Еди се усмихнаха самодоволно, защото бяха сигурни, че Лелята на Ю Чоу знае това.

Но отговор не последва. Камерите работеха. Господин Бримстед гледаше глупаво, а преводачът от хакка вдигаше рамене.

— Лельо на Ю Чоу! — зашушна дрезгаво Еди. — Ти го знаеш! Бащата на нашата държава!

— Моля, никакво подсказване! — смъмри го господин Бримстед. — Изпитът трябва да е честен!

— Аз не подсказвам — умолително го погледна Еди.

— Нищо не й каза — потвърди на английски преводачът.

— Добре! — строго рече господин Бримстед. — Никакво подсказване! А сега, госпожо Кий — и от гласа му отново закапа мед — кой беше бащата на нашата държава?

Преводачът пак забоботи на хакка и пак последва тишина. В притеснението си Хонконг се вторачи в старицата и започна да събира и разтваря пръсти пред устата си, давайки й знак: „Кажи нещо, за бога!“.

Но атмосферата бе твърде оживена, за да може старата Нюк Цин да я възприеме. През целия си живот се бе стремила към нечие одобрение: първо на смелия си и доблестен баща, чиято глава бе забита на кол насред селския площад; сетне на своя съпруг пунти, който се бе присмивал на големите й крака; след това на децата, страхували се да не е заразена от проказа; после на Америка, която я бе отхвърлила наред с всички останали азиатци. И сега, когато всичко мечтано бе достижимо, тя онемя. Не чуваше въпросите, не виждаше никого, не чувстваше нищо. Но вътрешно усети, че покрай нея се изнизва някакъв златен миг, някаква сияйна възможност, която никога повече няма да й се предложи, и вдигна към хората наоколо изпълнения си с безмълвно страдание поглед.

Видя любезния господин Бримстед, едва не подмокрил гащите от желание тя да каже нещо, та персоната му да се появи в сутрешните новини. Видя умния млад Еди, който я бе подготвил. Видя решителния Хонконг, който навярно се молеше баба му да спаси репутацията на семейството. И тогава съзря над рамото на Хонконг една гравюра, официален портрет на отдавна мъртъв герой с решителна брадичка и тривърха шапка, и чу сякаш от много далеч как преводачът я моли за последен път:

— Госпожо Кий, кажете на този човек, кой е основателят на нашата държава?

Чувствата й се отприщиха и я заляха, тя се изправи, посочи гравюрата на Джордж Вашингтон и извика:

— Ето, този!

После занарежда:

— Столицата на Алабама е Монтгомери; Аризона — Финикс; Арканзас — Литъл Рок; Калифорния — Сакраменто…

— Кажете й, че това е достатъчно! — извика господин Бримстед. — Още не съм задал този въпрос.

— Камерите да продължават да работят! — разпореди се режисьорът.

— Хей! — подвикна на преводача Хонконг. — Не спирай да превеждаш!

— Законодателната власт приема законите — крещеше Нюк Цин — изпълнителната ги прилага, а съдебната следи да не противоречат на конституцията.

— Достатъчно! — извика господин Бримстед. — Кажете й, че стига толкова.

— А в Декларацията за правата на човека се казва, че има свобода на вероизповеданието и свобода на словото — продължаваше Нюк Цин. — И че полицията няма право да претърсва къщата ми. И че не е позволено да ме наказват по жесток начин. — Бе твърдо решена да не пропуска нищо, което би могло да наклони нещата в нейна полза. — В Конгреса има две камари — упорито нареждаше тя — Сенатът и Камарата на…

Когато излезе от сградата на имиграционната служба с доказателството за своето американско гражданство в ръка, чакащите навън членове на семейство Кий я посрещнаха с овации и Нюк Цин радостно тръгна между тях, като спираше при всеки и питаше:

— Как ти беше името?

Те отговаряха, тя разбираше какво място заема всеки в родословното дърво и докато отмяташе един по един многочислените си потомци, за пръв път си даде сметка, че те не са нито хакка, нито пунти, защото на Хаваите тези две стари враждуващи племена се бяха стопили и всички, които бяха пристигнали с „Картаджиниън“, се бяха превърнали в нещо различно. Всъщност семейство Кий не бяха дори китайци, бяха американци, а сега и Нюк Цин бе станала американка. Застанала до колата на Хонконг, тя прошепна:

— Когато си гражданин, усещаш земята под краката си по различен начин.

Ала тези красиви думи не изтриха от съзнанието на Хонконг неудобството, което бе преживял в изпитната зала, гледайки своята баба да седи в тъпо мълчание, досущ проста китайска селянка, и сега, като сведе поглед към нейното удостоверение за гражданство, предишното му раздразнение се върна и той промърмори въз сприхаво:

— О, Лельо на Ю Чоу! Дори не си взела правилния документ! — Дръпна го от ръцете й и й показа написаното там чуждо име: Чар Нюк Цин. Ала когато й го прочете, тя промълви тихо, но с голямо упорство:

— Аз така казах на услужливия човек: „Сега, когато вече съм американка, трябва да напишете на удостоверението истинското ми име“. — И решително се качи в колата — дребна стара жена, изминала дълъг път.

Вечерта на същия ден, ужасно уморена от преживените вълнения, тя запали газената лампа, съблече се и започна да се проверява за проказа. По ръцете й нямаше бабунки; пръстите си бяха наред; лицето не беше деформирано; бедрата бяха чисти. С въздишка на облекчение остави лампата на пода, за да разгледа големите си стъпала, и на сутринта Хонконг я намери там — едно голо, старо и крехко тяло от кожа и кости, застинало до пращящата лампа.

* * *

Когато хилядите досега отхвърляни азиатци получиха гражданство и право на глас, а в профсъюзите се вляха нови сили, хаолите бяха изпълнени от мрачното предчувствие, че тяхното време на Хаваите изтича, и никой не усещаше това така отчетливо, както Хоксуърт Хейл, който бе навлязъл в тежък период от живота си и бе позагубил ориентация: не разбираше своята непостоянна дъщеря и не бе в състояние да общува с отнесената си съпруга, която прескачаше без всякаква логическа връзка от тема на тема. Той упорито се опиваше да запази контрола над „Хоксуърт и Хейл“ и островите, но подозираше, че и двете му се изплъзват. Накрая връхлетя голямата ананасова криза от 1953 година и сякаш самите Хаваи започнаха да се спаружват.

Пръв разбра за сполетялата ги беда един луна от Кауаи, който отиде да нагледа отдалечените ниви и установи, че всичките растения, които би трябвало да са наситено синкавозелени, са станали болезнено жълти. Той моментално си помисли: „Някой проклет глупак е забравил да ги напръска против нематоди“. Но като прелисти дневниците, видя, че нивите са пръскани с препарата против тези миниатюрни червейчета. Един от ботаниците на Форта долетя да изследва загиващите растения и каза:

— Това не са нематоди. Всъщност не знам какво е.

На втората седмица от боледуването някога яките растения клюмнаха настрани, сякаш невидим вътрешен враг бе подкопал жизнената им сила — нямаше никакви белези, никакви следи от вредители, нищо. Ботаникът се изплаши, телефонира в Хонолулу и научи, че навсякъде по островите растенията са започнали да показват подобни симптоми.

Малко е да се каже, че всички производители на ананаси бяха обхванати от паника. Безумен страх заля червените поля и отекна в офисите на Форт стрийт. Тревогата се стовари с пълна сила върху Хоксуърт Хейл, защото голяма част от капиталовложенията на „Хоксуърт и Хейл“ бяха в ананасите, а компании като Хюлетовата „Джандърс и Уипъл“, които очакваха от него да ги ръководи, бяха дори още по-уязвими. Загубите само за една година заплашваха да надхвърлят сто и петдесет милиона долара, при все това ботаниците нямаха и най-бледа представа какво става с поверените им скъпоценни насаждения.

Знаменитият англичанин Шилинг, който се бе справил с щитоносната въшка и нематодите, бе вече покойник и учените изследователи се разровиха да видят дали в документацията му не се споменава нещо за евентуални нови опасности. Ала тя бе по-скоро само една илюзия, защото вечно пияният експерт не беше оставил никакъв архив и никакви съвети. Бе умрял една нощ в пристъп на делириум тременс в някакъв приют за бедни на остров Кауаи и едва след смъртта му сестрите бяха разбрали кой е. При все това ботаниците повториха всичко, правено от Шилинг във връзка с ананасите, и се убедиха, че проблемът не е в желязото, нито в щитовидната въшка, нито в нематодите. Не откриха нищо за болестта, освен че стотици хиляди растения, изглежда, бяха осъдени да загинат.

Отчаян, Хоксуърт Хейл рече:

— Знаем, че сме нападнати или от някакъв невидим вирус, или от определена химическа недостатъчност. За първото няма никакви признаци, следователно трябва да е второто. Готов съм да напръскам всяко растение на островите. Но с какво?

Един млад химик от Йейл предложи:

— Известни са ни всички химически компоненти на растението. Дайте да забъркаме една смес, която да съдържа всичко, което може да му липсва. Ще действаме напосоки. Същевременно вие, момчета, ще направите сравнителен анализ на стотици загинали и стотици незасегнати растения. Може би ще успеете да откриете за каква недостатъчност се касае.

Младежът приготви страхотен разтвор, от всичко по малко, и напръска една от загиващите ниви. Сякаш като по някаква магия изтощените растения абсорбираха незначителното количество от неизвестно кой елемент в сместа, за два дни се изправиха и си възвърнаха здравия цвят. Възстановяването на насажденията бе между най-бързите в историята на тази култура и през онази нощ, за пръв път от месеци, Хоксуърт Хейл спа спокойно. Сутринта в управителния съвет го попитаха:

— Какво беше това, което спаси реколтата?

— Никой не знае. Но сега вече ще открием.

Той окуражаваше учените, които отстраняваха една след друга различните съставки от вълшебната смес, ала насажденията реагираха бурно, независимо с какво ги пръскаха. Докато един ден махнаха цинка и ананасите не показаха никакви признаци на възстановяване.

— Цинк! — извика Хейл. — Чувал ли е някой почвите за отглеждане на ананаси да се обогатяват с цинк, по дяволите?

Никой не бе чувал, но с течение на годините постоянното лужиране на почвата и внасянето в нея на химически торове силно бяха изтощили запасите от цинк, за чието наличие впрочем специалистите не бяха и подозирали, и когато бе достигната критичната точка, изгладнелите за цинк растения бяха започнали да загиват.

— Кои други химикали е възможно да са критично изчерпани? — попита Хейл.

— Не знаем — отвърнаха учените.

Но благоразумието му подсказваше, че след като цинкът неусетно е изчезнал от почвата, навярно същото се е случило и с незначителните количества от други минерали и той въведе може би най-рационалния подход в цялата история на земеделието.

— Отсега нататък ще гледаме на чудесната червена почва на Хаваите като на банка. От нея извличаме огромни количества калций, нитрати и желязо, които се възстановяват лесно. Но както изглежда, извличаме постоянно, макар и в нищожни количества, и други нейни съставки, като например цинк, и досега не сме ги възстановявали. Начиная от днес, искам да се анализират химическите компоненти на всичко, което се отглежда на ананасовите ни ниви, и да се изчисли общото количество на всеки от тях. Ако сме взели от почвата един тон нитрати, ще върнем в нея един тон. Ако сме извлекли една милионна от грама цинк, ще върнем същото количество. Тази прекрасна почва е нашата банка. Никога повече няма да превишаваме кредита си.

Странно е колко много изчерпани съставки откриха учените: цинк, титан, бор, кобалт и редица други. В почвата се срещаха само следи от тях, но изгубеха ли се и те, ананасовото растение загиваше. И след като равновесието в огромните плантации бе възстановено и икономиката на Хаваите — спасена, една вечер Хоксуърт Хейл, който не бе отстъпил нито пред нематодите, нито пред изчерпването на присъстващите в минимални количества минерали, внезапно видя във въображението си Хаваите като голяма ананасова нива: никой не можеше да каже без предварителна подготовка какъв точно е приносът на филипинците, на корейците или на норвежците, но ако някой отнемеше на Хаваите онова, което им даваше дори най-малката съставна част на обществото, може би хората също биха започнали да измират. Хейл дълго стоя в края на своята нива, размишлявайки върху новата си идея, и след това взе да вижда португалците и филипинците в съвършено различна светлина. „Какво ли е онова нещо, жизненоважно за здравето на обществото, което получаваме от тях?“ — често се питаше той.

Изпитателният срок на Хонконг в различните управителни съвети на Форта изтече и тогава се случи невероятното. Той бе призован в канцеларията на съдията Харпър, женен за една от дъщерите на семейство Хоксуърт, и внимателният тексасец му съобщи:

— Хонконг, съдът реши да те назначи за един от попечителите по имуществото на Малама Канакоа.

Хонконг отстъпи назад, сякаш добрият съдия го бе шибнал през лицето с камшик от необработена кожа.

— Да не искате да кажете, че съм назначен, без да съм подавал молба за тази длъжност?

— Да. Ние решихме, че след като търговията и политиката на Хаваите все повече преминават в ръцете на братята азиатци, ще трябва да се направят определени стъпки за официалното признаване на този факт.

Макар и скептично настроен, понеже бе наясно как действат Форта и неговите подразделения, Хонконг беше видимо развълнуван от това назначение, защото знаеше, че щом вечерните вестници съобщят за него, никой повече няма да може да си затваря очите за размаха, достигнат от хавайската революция. Умни млади японски политици постепенно поемаха законодателството и големите тръстове от имоти под попечителство оставаха последната опора на старите порядки. Това, че Форта доброволно отстъпваше един от тях, бе събитие от огромно значение. Хонконг се почувства длъжен да отговори с абсолютна честност, защото искаше да е сигурен, че съдията Харпър съзнава какво върши.

— Дълбоко съм трогнат от този жест, съдия Харпър — рече той с неподправено смирение. — Предполагам, знаете какво е за мен да бъда първият китаец в подобен управителен съвет. Оказвате ми чест, която никога няма да забравя. Но знаете ли моето становище по въпроса за поземлената собственост? За наемането и арендуването на недвижимите имоти? За това, че земята на големите имения, която не се използва целесъобразно, трябва да се разпредели? Наясно ли сте с всичко това, съдия?

Едрият съдия Харпър се разсмя и посочи един документ на бюрото си.

— Хонконг, ти очевидно забравяш кои ще бъдат събратята ти попечители. Хюлет Джандърс и Джон Уипъл Хоксуърт. Да не мислиш, че те ще ти позволят да се развилнееш с някоя смахната идея?

— Но достатъчно често повтаряните идеи понякога заразяват и хора като тях, съдия… колкото и невероятно да изглежда.

— Ние, съдиите, намираме, че тъкмо ти си човекът, който ще внесе полезни нови подходи, ала определено нямаме намерение да заставаме на твоя страна срещу другите двама попечители.

— Аз не желая да се карам с тях, съдия.

— Знаем това. Тъкмо по тази причина избрахме теб. Но преди да поемеш назначението си, Хонконг — аз разбирам по-добре и от тебе каква изключителна чест е то, защото от години получаваме петиции да включим в съвета и някой азиатец — искам естеството на задачата, с която се заемаш, да ти бъде пределно ясно. — Едрият мъж намести внушителните си килограми на съдийския стол и каза на секретаря си, че не желае да го безпокоят. — Самото съществуване на Хаваите, Хонконг, не зависи от онова, което циничните чужденци предпочитат да наричат Форта. Те се лъжат. Не Форта управлява Хаваите. Всичко се крепи върху неприкосновеността на големите имоти, поставени под попечителство. Те образуват здравия гръбнак на нашето общество. Форта представлява само ребрата, а народът — мускулите. Гръбнакът трябва да се запази силен и ние, съдиите, сме неговите пазачи.

Тръстовете управляват земята и налагат системата на поземлена собственост. Те контролират нивите със захарна тръстика и ананаси. Те остават, докато компаниите процъфтяват и фалират. Продължават да произвеждат дори когато семействата, ползващи дивидентите от тях, изчезват. Погледни тръста, в който влизаш. Той управлява милиони долари в самото сърце на Хаваите. И за кого? За една мила стара хавайска дама и нейния непрокопсан син, който се подвизава на плажа. Ние, съдиите, не си губим времето да полагаме грижи за този тръст, защото ни интересуват двамата нещастни хавайци. Те не го заслужават. Но идеята, че на Малама Канакоа и нейния син Кели е гарантирано честно отношение от страна на съда, е ужасно важна.

Това, което трябва да ти кажа сега, Хонконг, не искам да ти го казвам седнал. — Едрият мъж се надигна, оправи тъмнокафявия си костюм и насочи показалец право към своя посетител. — В историята на нашите големи тръстове от имоти под попечителство никога не е имало скандали заради това, че някой от членовете на управата им е присвоил пари. Не е имало никакви злоупотреби, никакво незаконно прехвърляне, никакво покачване на цените заради лични комисиони, никакви кражби. Попечителите често са обвинявани в прекален консерватизъм, но за един попечител това не е недостатък. Добродетел е. Хонконг, докато се задоволявахме да избираме попечителите от средите на мисионерските семейства, ние се радвахме на безукоризнено чисти сметки. Сега разширяваме кръга и в известен смисъл поемаме риск. Ако ти допуснеш и една грешка, аз лично ще те прогоня вън от островите. Съдът няма да миряса, докато не те тикне зад решетките. Ако държиш непременно да извършиш нещо, което да върне азиатците на Хаваите три поколения назад, тогава можеш да злоупотребиш с попечителството над имотите на Малама Канакоа. — Той седна, усмихна се на Хонконг и добави: — Разбира се, ако искаш да докажеш на цялото ни общество, че и азиатците са така отговорни, каквито са и винаги са били мисионерите, имаш и такава възможност.

В този момент на Хонконг му се щеше баба му да бе жива, за да го посъветва, но бе убеден, че тя би го окуражила, и затова поде без заобикалки:

— Какво бихте казали вие, съдиите, ако препоръчам „Малама Канакоа“ да предприеме някои доста радикални капиталовложения?

Съдията Харпър мисли дълго върху това и накрая отвърна:

— Една от причините, поради които ние, съдиите, решихме да те назначим в тръста „Малама“, бе, че Хоксуърт Хейл ни каза за твоя подход към инвестициите. Той смята, че би трябвало да се запознаем с него, че там може би ще намерим отговора за някои от тръстовете, в които има структури с огромна данъчна задлъжнялост.

— Значи Хоксуърт Хейл ми е издействал тази служба? — попита Хонконг.

— Погрешно ме разбра, Хонконг. Аз те назначих.

Китаецът се поклони леко, но не можа да скрие своята усмивка. Съдията Харпър също се усмихна, стана от мястото си, прегърна Хонконг през раменете и рече:

— Нека го формулираме така. Ако се окажеш неподходящ, няма да обвиняват Хоксуърт. Ще обвиняват мен. Наистина ще бъдеш наблюдаван най-внимателно, Хонконг, можеш да не се съмняваш.

— Как викаха на онези негри, които първи се заселват в районите за бели? — разсмя се Хонконг. — Кварталоразбивачи? Е, аз, изглежда, ще съм тръсторазбивач.

— Думата има съвсем различно значение[9] — дружелюбно изтъкна съдията Харпър, но когато китаецът си отиде, за момент се замисли с носталгия и си каза: „Той май е прав. Неговото назначаване вероятно е началото на края… поне за сигурната, удобна, честна стара система, с която бяхме свикнали“.

Хонконг веднага се прибра у дома, попита готвачката къде е Джуди и като разбра, че има часове в консерваторията, отиде да я вземе. След смъртта на Нюк Цин, най-възрастната жена в семейството, бе започнал забележимо да се сближава с най-малката си дъщеря. Харесваше женския начин на мислене и особено му допадаше хладният, бистър ум на Джуди.

След няколко минути тя се появи — жизнерадостно, очарователно двадесет и шест годишно китайско момиче с две плитки на гърба, колосана розова рокля и големи умни очи. Метна се в буика и попита:

— Какво има, татко?

Искам да дойдеш с мен на една много важна среща. Току-що ме назначиха за попечител в тръста „Малама Канакоа“.

— Съдиите да не са си изгубили ума? — изкикоти се Джуди.

— Форта има способността да разпознава неизбежното — рече баща й.

— Къде отиваме? — полюбопитства Джуди.

— Искам да се срещна с Малама. Държа да разбера какви са нейните амбиции, нейните надежди за земята, която притежава и същевременно не притежава.

— Татко! Знаеш, че Малама едва ли има някакво мнение.

— Всички приказват така от години. Но аз предполагам, че тя е не по-малко умна от теб и мен, и искам да се уверя дали съм прав.

Той кара към Диамантената глава, докато прекосиха канала „Ала Вай“, сетне свърна през портата на дъсчената ограда, която опасваше „Блатото“. Спря пред просторната тераса на покритата с дървени плочки къща, Малама отвори вратата с мрежа против насекоми и се появи усмихната до ушите, с разчорлена сребриста коса и провиснала на една страна рокля.

— Хонконг, защитникът на моите интереси! Влизай! Съдиите ми казаха снощи. — Тя го посрещна с широко разтворени ръце и Джуди видя с известна изненада, че баща й бе проявил достатъчна предвидливост да купи за първото си посещение гирлянд от цветя. Той изискано го сложи на жената, която се издигаше като кула над него, сетне се протегна нагоре и я целуна по двете бузи, а тя цяла засия.

— Влизайте, добри мои приятели! — сърдечно ги подкани Малама и добави с присъщата на хавайците интуиция: — Никога не съм очаквала, че ще доживея за мой опекун да бъде назначен изтъкнат китайски банкер. За мен това е щастлив ден, Хонконг. Твоят и моят народ досега са се смесвали сполучливо и аз мисля, че назначаването ти е добър знак за бъдещето.

— На Хаваите започва нова епоха, Малама — отвърна той.

— А тази хубавица дъщеря ти ли е? — попита Малама и когато Хонконг отговори утвърдително, тя се разсмя и рече: — Едно време, като видех богат китаец с младо момиче, не можех да кажа дали му е дъщеря или четвърта съпруга.

— И аз се чувствам по същия начин, когато отида в някой нощен клуб в Ню Йорк и видя хаолските банкери и техните придружителки — весело отвърна Хонконг. — На нас, горките китайци, вече не ни се разрешава да имаме по няколко съпруги… това е привилегия на хаолите.

— Да ви представя моите приятелки — каза със смях Малама. — Събираме се от време на време на малко хавайска музика. Това са госпожа Чой, госпожа Фукуда, госпожа Мендонка и госпожа Родрикес.

Хонконг се поклони на всяка от огромните жени, а сетне се приближи към госпожа Чой.

— Вие ли бяхте хубавото момиче, наречено на състезателния кон?

— Да — весело се засмя госпожа Чой. — Името ми е Кари дъ Мейл[10]. Нали разбирате, благодарение на този кон баща ми спечелил много пари.

— Зная! Моята баба усетила, че и баща ми е заложил голяма сума на Кари дъ Мейл, и му вдигнала страхотен скандал, но конят спечелил. Тъй че моят и вашият баща положително са се напили заедно, госпожо Чой — весело рече Хонконг и жените се разсмяха.

— Това е дъщеря ми Джуди, музикантка. Преподава в консерваторията.

— Чудесно! — извика Малама и тикна в ръцете на хубавото китайско момиче едно укулеле, а то най-спокойно, без никакво смущение се вмъкна в редицата грамадни хавайки, строили се до стената. — Едва ли знаеш думите, но можеш да тананикаш.

Шестте жени подхванаха стара хавайска песен от времето, когато кралското семейство живеело в Лахайна на Мауи. Джуди наистина не знаеше думите, но добре налучка хармонията и по едно време, докато пееше мелодията на вокал, другите се смълчаха и госпожа Чой извика:

— Само ако можехме да направим нещо с тези дръпнати очи, щяхме да я превърнем в прекрасна хавайка!

Всички се разсмяха и Хонконг непринудено подхвърли:

— Искаше ми се да разбера, Малама, какво мислят хавайците, поставени под опеката на попечителски съвети? — Все едно да питаш папата какво е мнението му за Мартин Лутер. Но прямият подход на Хонконг често се оказваше най-сполучливият и това бе тъкмо един от тези случаи, защото въпросът интересуваше всички присъстващи и засягаше мнозина техни приятели.

— Ще ти кажа, Хонконг — поде Малама, след като помоли Джуди да й помогне в сервирането на чая. — Завършила съм „Васар“ с много добри оценки и бях шокирана, когато съдът реши: „Ти не си способна да управляваш собствените си имоти. Ще плащаме огромни заплати на трима бели мъже да вършат това вместо теб“. Беше ми обидно и се опитах да се боря с тях, но после си спомних какво ни бяха втълпявали милите хаолски учители в Хюлет Хол. Аз бях хавайка. Не бях като тях. От мен се очакваше да съм неспособна, затова се успокоих и престанах да се срамувам, че съдът ме класифицира като прахосница. Обичам приятелите си, обичам хубавите изпълнения на китара, обичам „Блатото“, тъй че предпочетох да живея ден за ден. Малко приятели, птиците в блатото… и така, докато умра. Аз съм си прахосница, затова сигурно си заслужавам да бъда вкарвана в пътя от попечителски съвет.

Госпожа Фукуда каза:

— Онова, което най-много вбесява белите и пестеливите японци като моя съпруг, е, че Малама и другите като нея раздават разни неща на приятелите си. Те не могат да го проумеят. Със своите стиснати, жалки сърца не са в състояние да го разберат.

— Какво са парите? — рече Малама.

— По колко ти отпуска управителният съвет? — попита Хонконг.

— Аз не виня попечителите — заобяснява Малама. — Когато съдът се намеси, бях докарала нещата дотам, че дължах на държавата триста и петдесет хиляди долара неизплатени данъци. Все някой трябваше да предприеме нещо. Затова сега получавам годишно само по двайсет и две хиляди за себе си.

— И за всичките си приятели — допълни госпожа Мендонка. — В края на краищата тя е алии нуи и има известни задължения.

— Как ти харесва тази система? — върна се на въпроса той.

— Нито я разбирам, нито я харесвам — отвърна Малама.

— Малама — каза й без заобикалки Хонконг — аз ще направя за теб някои радикални капиталовложения. Две години доходите ти ще бъдат много оскъдни и ще трябва да постигнеш някакво споразумение с федералните власти, но ако ме слушаш, след три години ще се отървеш от попечителството.

Лицата на хавайките разцъфнаха като цветя след благодатен дъжд. Хонконг се досети, че вече си представят безкрайните приеми, обилната храна, новите автомобили и пътуванията до Европа, както в доброто старо време, и строго предупреди:

— И когато се освободиш от попечителството, ще бъдеш под мой надзор, а чудесно знаеш, че китайците са десет пъти по-неотстъпчиви от хаолските съдии.

Хавайките прихнаха, защото това си беше самата истина. Малама извика:

— Надявам се да успеем, Хонконг! — Целуна го по двете бузи и нахлузи през главата му гирлянда, който преди малко й бе подарил. — Не се шегувам, като казвам, че хавайците и китайците винаги са си подхождали.

Тя се готвеше да подкрепи твърдението си с примери, но външната врата с мрежа против насекоми изведнъж шумно се отвори, сетне се затръшна с трясък и някой излезе обратно на терасата.

— Кели! — извика Малама. — Влизай де! Хонконг е.

Високият младеж от плажа се дотътри в стаята бос, в тесните си шорти до коленете и келнерското сако, което не успяваше да покрие мощните му гърди. Носеше яхтменска фуражка, килната силно назад към тила, и черната му коса беше невчесана.

— Добър ден, Хонконг — промърмори той.

— Обсъждаме разни планове за тръста — благодушно рече Малама и подаде на сина си чай. Той бутна чашата настрани и изсвири няколко тона на майчиното си укулеле.

— Ти ше си новия попечител, а? — рече Кели.

— Да — отвърна Хонконг, видимо раздразнен от просторечието.

— Нема грешка. Блъскаш си главата в тоа тръст, опрааш сички бакии, голем авер си, ей! — Удари един акорд на укулелето, посочи майка си и добави: — Щото таа уахин арчи, арчи. — Махна с укулелето към госпожа Фукуда, която започна да дрънка на своето, и скоро жените вече пееха, но когато подеха една от най-любимите си песни, Кели долови китайския глас, висок и лиричен, и продължавайки да свири, със задоволство установи колко свободно и непринудено се включва дъщерята на Хонконг. После престана да й обръща внимание, ала щом мелодията свърши, грабна една китара и подхвана пулсиращо соло на слак кий, към което постепенно се присъединиха в тиха хармония и останалите инструменти. Накрая, когато отзвуча ехото от изтръгнатите с помощта на тази сложна техника звуци, Кели удари първите акорди на „Хавайска сватбена песен“, после хвърли китарата на госпожа Фукуда, стана и запя величественото мъжко соло. Дойде време да се включи сопраното, той бутна майка си назад и с дясната ръка властно грабна Джуди и я изправи на крака. В подходящия момент посочи към нея и за пръв път на Хаваите една развълнувана публика чу китайското момиче да изпълнява високата партия на този страстен зов от островите. Гласът й бе ясен като камбаната на хавайска църква, в която се извършва истинска венчавка, и когато настъпи моментът да се присъедини към нея, Кели не си позволи никакви игриви фалцети и други ефекти; пусна на воля красивия си баритон, докато той изпълни старата стая и разлюля полилея. На последните пасажи Малама и четирите големи хавайки запригласяха тихо със затворени уста, тъй че Хонконг остана единственият слушател. Принуден бе да ръкопляска, макар да не му харесваше, че неговата дъщеря пее хавайски песни. Четирите гостенки поздравиха солистите с възторжени възгласи, а Кели изтича в съседната стая и се върна с парче тапа, която усука около кръста на Джуди. Затъкна три цвята в плитките и започна да маже около очите й, използвайки показалеца като молив за гримиране.

— Ще придобие по-хавайски вид и от мен — извика той. Сетне посочи една след друга гостенките на майка си и изкомандва: — Чой, Фукуда, Мендонка, Родрикес! И ти, Малама! — Отстъпи назад да ги погледне. — Утре вечер. С пуснати коси. Със старите муу-муу[11]. Цветя. Три укулеле, две китари. В „Лагуната“ ше чуят хавайска музика, квато никога не са чували. — Поклони се на Джуди и попита: — Сестро, ше пееш ли с мен?

— Да — отвърна тя просто.

За хавайка Малама бе необичайно пряма жена и не скри съмненията си:

— Дали ще бъде прието добре, ако тъкмо тази песен бъде изпълнена от китайско момиче? Тя е така неповторимо хавайска!

— Онеа там най-добре да свикват — отсече Кели — щото таа уахин… е истинска чучулига.

— Ти какво мислиш, Хонконг? — попита Малама.

Намръщената му физиономия показваше, че ще запази отрицателното си мнение, докато хване Джуди на четири очи, но дъщеря му отговори вместо него:

— Той ще бъде там, аз също.

Когато отново седнаха в буика, Хонконг се развика:

— Не желая дъщеря ми да пее в нощен клуб!

— Но аз искам да пея — твърдо каза Джуди.

— Хората ще ни се смеят, Джуди. Дъщеря ми да пее в нощен клуб! Ти, китайката, да се правиш на хавайка!

— Татко, отдавна ми се ще да пея…

— Но Кели Канакоа! Един никакъв, изпаднал хаваец!

— И какво, като е хаваец? — сопна се Джуди.

— Не съм отгледал порядъчно китайско момиче, за да се забърква с някакъв хаваец!

— Ти пък се забъркваш, както му викаш, с Малама.

— Това е бизнес, Джуди. Търсиш си белята, момиче.

— Гледай утре вечер да си там, татко. Искам да видя поне едно дружелюбно лице.

Кели и Джуди станаха сензация в не едно отношение. За туристите от континента те бяха първият дует от островите, който показваше истинско чувство за добър вкус и професионализъм, а четирите грамадни сивокоси жени, които им акомпанираха в онази първа вечер, бяха забележителни, защото на техния фон изпъкваха крехката красота на момичето и пъргавата напориста мъжественост на баритона, тъй че, що се отнася до туристите, съставът постигна както артистичен, така и финансов успех. Но за жителите на Хаваите той бе двойно шокиращ. За китайската общност бе направо абсурдно, че на самия ден, когато бе обявено назначаването на Хонконг за попечител на Малама Канакоа, едно потвърждение на неговото респектиращо положение в обществото, образованата му дъщеря се появява в достъпен за всички нощен клуб с разголен пъп, пее и танцува хула с мъж като Кели Канакоа. Най-малко четири от големите китайски семейства, чиито синове възнамеряваха да се оженят за нежната преподавателка по музика, категорично заявиха: „Никога няма да я приемем за снаха“. За хавайската общност пък фактът, че семейство на алии като Канакоа е избрало за музикална партньорка на Кели една чистокръвна китайка, бе оскърбление, което не се побира в ума, още повече че тя си бе позволила да се облече като почтено хавайско момиче и така да се перчи пред публиката, а това бе възмутително и направо безнравствено.

Китайците бойкотираха Джуди, хавайците бойкотираха Кели, но на втората вечер ги чу Мани Файнбърг от „Кларъти рекърдс“ и им предложи изгоден договор. Обаче при едно условие: „Върху корицата на албума ни трябва чистокръвна хавайка. Джуди може и да пее като ангел, ала няма как да се скрият дръпнатите й очи“. Същата вечер, когато младите знаменитости се прибираха с колата на Джуди, тя каза:

— Кели, мисля, че за следващия албум трябва да си основем собствена компания — направо тук, на Хаваите.

Така бе поставено началото на „Айлънд рекърдс“. Джуди Кий я управляваше с желязна ръка, издирваше нови таланти, те изпълняваха прочути стари песни и скоро умното китайско момиче записа половината хавайски мелодии, които се слушаха в Америка.

Пак тя измисли костюма, с който Кели стана известен в нощните клубове на островите. Поръча на шивач да му ушие панталони по тялото с един син и един червен крачол до под коленете, разръфани по краищата, намери подобна на тапа материя от Ява в убит цвят и нареди да ушият от нея тясно сако с дълги поли, които се връзваха на кръста. Той продължаваше да носи килната на тила яхтменска фуражка, но вече бе обут в тежки кожени сандали, също по неин модел, които можеше да изритва, когато искаше да танцува. „Ти трябва да се превърнеш във визуален символ“ — повтаряше Джуди и със същата цел окичваше екзотичното си лице с цветя и пускаше двете си плитки да висят над островния саронг. Но онова, което туристите помнеха най-дълго, бе необикновеният зъб от кит, който Кели носеше на сребърна верижка около врата си. Той стана неговата търговска марка.

Джуди направи и други промени у Кели. Държеше да говори с нея на английски, но го окуражаваше на сцената да използва примитивния си жаргон. Например по средата на изпълнението той ще прекъсне Флорсхаймовото соло на китара и ще се провикне: „Ей, Флорсхайм блала! Наеш ли кво се сетих снощи? Преди поече от сто години мисионерите дошли на теа камънаци и кво да видат? Моа дедо, твоа дедо, голи-голенички, нищо не праат, само нанат под палмата и си къркат околехауто. Онеа дигнали голема патардиа. Ама след сто години сичката работа вършиме ниа, канаките, а па децата на мисионерите нанат под палмата, кажи го голи, къркат си джина и не праат нищо. Флорсхайм блала, ква стана тя, да му се не знае?“.

Джуди бе тази, която настоя Флорсхайм да свири на електрическа китара, пак тя окуражаваше едрия глупак да облича опърпани костюми, та Кели да се откроява на фона му в цялото си великолепие. Но имаше два проблема, свързани с огромния хаваец, които не можеше да реши дори тя. Присъстваше ли той в някоя компания, всички несъзнателно започваха да говорят на жаргон, включително и Джуди. И никой не успяваше да държи настрана момичетата на великана. След време Джуди престана и да се опитва, но все пак постигна нещичко. Настоя Кели да не се отзовава на телеграмите от разведени американки.

— Ти си изтъкнат артист, Кели! — внушаваше му ден след ден тя. — Не е нужно да се раздаваш на всяка невротизирана мадама, която подаде сигнал за бедствено положение.

— Те са приятелки на мои приятелки — оправдаваше се той.

— Задоволяваше ли те този начин на живот, Кели? — питаше прямо тя.

— Не — отвръщаше той.

— Тогава го прекрати — казваше просто Джуди.

След време тя дори отучи Флорсхайм да дотичва задъхан с новината: „Кели блала, дойдоха две от онеа уахин, едната е с открита кола! Кели блала, нали ше помагаш, а?“.

Имаше един въпрос, по който Джуди Кий никога не се бе заблуждавала. Вярно бе, че финансовият успех на нейното трио се дължеше на собствените й мениджърски способности, ала артистичното му въздействие идваше единствено от заразителния полинезийски чар на двамата й партньори. Щом туристите видеха красивия Кели и грамадния Флорсхайм, импулсивно се изпълваха с топли чувства, защото хавайците им напомняха за една ера, когато животът е бил по-прост, смехът — по-непосредствен, а въздухът — наситен с музика. Нямаше чужденец, който да се е възхитил от островите заради това, че Джуди Кий и нейният проницателен баща Хонконг извършват дълбоки промени в социалните структури; хората харесваха Хаваите заради полинезийците. Единствената заслуга на Джуди бе, че осигуряваше поминъка на двете момчета от плажа. Под нейното ръководство те печелеха по седемдесет хиляди долара годишно, при което почти всеки следобед им оставаше свободно време за плуване.

Още двама души следяха с интерес преобразяването на Кели и Флорсхайм. Появата на енергичното китайско момиче бе за Малама като благословия от някогашните богове, грижили се в старите времена за хавайците, и тя каза на постоянните си гостенки за чая:

— Аз се опитах, но не успях да го накарам да порасне. Ала тази малка китайка казва „Скачай!“ и той скача. Винаги във вярната посока.

— Чувам, че е записала компанията за грамофонни плочи на свое име — опипа почвата госпожа Родрикес.

— Така е — кимна Малама. — Но по мое настояване. Не исках Кели да има свободен достъп до парите от своите аранжировки.

— Тогава, ако държи да получи справедлив дял от компанията, ще трябва да се ожени за китайката, нали?

— Нищо не би ме зарадвало повече — честно си призна Малама. Сетне тъжно погледна навън към блатото, по което в далечните времена бяха плували лодките на някогашните алии, и каза тихо: — Ние, хавайците, не можем сами да запазим позициите си в новия свят, който ни заобикаля. Аз носех на плещите си огромен товар, преди да се появи Хонконг. В него се крие такава селска, земна мощ, че когато минава по терасата, дъските й започват да ми се струват не толкова прогнили.

Госпожа Мендонка рече:

— Не съм и предполагала, че ще дочакам деня, в който ще се съгласиш синът ти да се ожени за китайка.

Малама продължаваше да гледа през прозореца и каза мрачно:

— Забравяш, Лилиха, че тя не е кое да е китайско момиче. Тя е правнучка на паке кокуа. Когато никой на този свят не смееше да помага на прокажените хавайци, онази жена го правеше. Всеки член на нейното семейство заслужава специална любов от наша страна. — Сетне отново обърна поглед към стаята и добави: — Къде щеше да е днес Кели без помощта на момичето? Да не мислите, че начинът, по който живееше, ми беше приятен? Разведена жена след разведена жена? Бих искала светът да бе запазил някак си едно-едничко кътче, където хавайците да живеят както им харесва и да просперират, ала тъй като очевидно няма такива изгледи, най-малката от всички злини е да ни помагат китайците. Те едва ли ще ни навредят повече от хаолите.

— Мислиш ли, че ще се оженят? — попита госпожа Мендонка.

Малама избегна отговора на този въпрос, произнасяйки кратко слово:

— Спомням си, Кари дъ Мейл, че когато ти се омъжи за Лиън Чой, всички алии плачеха, задето едно добро хавайско момиче се венчава за китаец. Аз също плаках, но помня как моят баща уверяваше твоя, че в това няма нищо лошо и че между китайците понякога също има добри хора. Колко по-различно стоят нещата сега, защото въпросът вече не е какво мислим за един такъв брак ние, петте възрастни хавайки. Проблемът е дали изтъкнато китайско семейство като семейството на Хонконг ще разреши на дъщеря си да се омъжи за хаваец. Толкова бързо се оказахме встрани от историята! — Задрънка разсеяно на своето укулеле, а гостенките й подхванаха стара песен, идваща от по-добри времена.

Другият възрастен човек, който следеше с изключително внимание новия облик на Кели, бе Хонконг Кий.

Една нощ той стоя буден чак до три часа, за да посрещне красивата си и умна дъщеря.

— Ти ли се целуваше с него в колата отвън? — избухна бащата.

— Да.

— Значи се натискахте, както му викат хаолите?

— Да.

— Да не съм те видял втори път!

— Тогава не надничай! — Тя хукна нагоре по стълбите, но Хонконг я последва, нареждайки, че цялата китайска общност била разтревожена за нея. Не стигало това, че пее в хотел, ами сега нещата започвали да изглеждат така, сякаш…

— Сякаш какво? — попита навъсено момичето, завъртя се и застана лице в лице с измъчения си баща.

— Сякаш мислиш да се омъжваш за него — отвърна със заекване Хонконг.

— Мисля — отсече Джуди.

— О, Джуди! — изпъшка каленият стар боец и за нейна изненада избухна в сълзи. — Не бива да правиш това! — рече умолително той. — Ти си момиче от добро китайско семейство. Длъжна си да мислиш за своето положение в общността.

— Татко! — извика Джуди и махна ръцете му от зачервените очи. — Кели е добро момче. Аз го обичам и сигурно ще се омъжа за него.

— Джуди! — изхлипа баща й. — Не го прави!

Врявата разбуди семейството, скоро коридорът се изпълни с многобройни Кий. Когато чуха зловещото предупреждение на Хонконг: „Джуди е решила да се омъжи за хаваеца!“, братята й също ревнаха и един от тях каза:

— Джуди, не можеш да ни навлечеш такъв позор!

От известно време тя си даваше сметка за страховете на семейството по повод нейното задълбочаващо се приятелство с Кели, но ги смяташе само за нормален израз на роднинска загриженост. Сега, когато мъжката му половина стоеше и хлипаше около нея, разбра, че става дума за нещо много по-сериозно.

— Ти си китайско момиче! — изпелтечи брат й Еди. — Да не смяташ, че докато бях в юридическия факултет на Харвард, не съм се запознал с цял куп хубави хаолски момичета? Че между тях не е имало такива, за които дори ми се е искало да се оженя? Но не го направих, защото мислех за семейството тук, на Хаваите. Ти също не можеш да го сториш.

— Но Кели е жител на Хаваите! — упорито повтаряше Джуди. — Той печели повече пари от когото и да било от вас и ако татко оправи работите с тръста…

— Той е хаваец — рече Майк.

— Да не мислиш, че искам дъщеря ми да се омъжи за мъж с речник от седемстотин думи, повечето от които „сестро“ и „блала“? — строго попита Хонконг.

— Кели е образован младеж — не отстъпваше Джуди.

— Добре тогава — сопна се баща й. — Ако ти се омъжиш за него…

— Не го казвай, татко — примоли се тя.

— Ако непременно държиш да навлечеш позор върху цялата китайска общност — заплашително рече Хонконг — ние не желаем повече да имаме нищо общо с теб. Все едно че сме те загубили.

И уж всички си легнаха, но през останалата част от нощта един след друг се промъкваха в стаята на Джуди да й обясняват колко дълбоко несъгласни са с подобна женитба.

— Не е заради това, че Кели има речник от седемстотин думи — зашепна една от сестрите й. — Ти просто си момиче от добро китайско семейство, а той е хаваец.

— Много китайци са женени за хавайки — възрази й Джуди. — Виж Лиън Чой!

— И всеки такъв брак ни е натъжавал — отвърна сестра й. — Ти си китайка, Джуди, не можеш да постъпиш така.

— По същия начин ли би го възприела, ако Кели беше хаол? — попита Джуди.

— По същия — увери я сестра й. — Ти си китайка. Омъжи се за китаец!

Но Джуди Кий бе много твърдоглаво момиче и въпреки непрекъснато подновявания натиск от страна на цялото семейство една нощ се прибра в четири часа и обяви на висок глас:

— Чуйте ме! Чуйте ме! Събуждайте се всички! Най-драгоценното цвете на Небесното царство ще се омъжи за Кели Канакоа! Е, какво ще правите сега? — Шумно закрачи към спалнята си и почака, докато един по един всички се събраха да видят дали е пияна, или дъската й се е разхлопала.

В началото Хонконг категорично отказа да присъства на сватбата, също както и доста от най-изтъкнатите китайски семейства и неколцина от хавайските алии, но Джуди храбро рече:

— Кели, довечера ще обявим годежа си в „Лагуната“, после ще изпеем в своя чест „Хавайска сватбена песен“.

Така и направиха. Сватбата им беше много популярна между туристите, но засегнатите жители на Хаваите я смятаха за катастрофа. В последния момент Хонконг си спомни своите задължения към Малама Канакоа и от уважение към нея отиде на церемонията, ала не склони да заведе булката до олтара.

Обаче установи, че позорът, който му бе донесла сватбата на неговата вироглава дъщеря, го е сближил с колегите от Форта. Хюлет Джандърс, чийто син продължаваше да живее в Сан Франциско с офицера от авиацията, каза просто:

— Човек никога не знае какво могат да му сервират децата, Хонконг.

А Хоксуърт Хейл, чиято дъщеря все още бродеше мрачно из къщата и се опитваше да уреди развода си, без да се вдига много шум, потупа китайския си приятел по рамото и му довери:

— Всички сме минали през това, но, бога ми, бих предпочел да не ни се бе налагало.

— Мислиш ли, че постъпих правилно? — попита Хонконг, внезапно закопнял да поговори с някого.

— Аз бих отишъл на сватбата на дъщеря си, независимо за кого се омъжва — категорично заяви Хоксуърт.

— Радвам се, че бях там — призна Хонконг. — Но не мога да надвия себе си и да ги посетя.

— Почакай само да се роди първото бебе — посъветва го мъдро Хоксуърт. — Ще ти намеря претекст да отстъпиш с достойнство.

Хонконг се съгласи, но имаше чувството, че може и да не му се иска да види внучето, което ще е само наполовина китайче.

* * *

За семейство Сакагава 1954 бе година на промени и разочарования. Започна се през януари, когато надареният с желязна воля Камеджиро, чиито закани да напусне Америка никой не бе вземал на сериозно, неочаквано заяви, че в петък заминава да прекара остатъка от живота си в префектура Хирошима. И наистина в петък той и прегърбената му съпруга се качиха на един японски търговски кораб и отпътуваха за Япония дори без обичайните прощални вечери. Той каза на синовете си:

— Магазинът ще дава достатъчно, за да се изхранвам в Хирошима. В Америка работих упорито и Япония може да се гордее с моето държане. Надявам се, че когато остареете, и вие ще сте заслужили правото да заявите за себе си същото.

Камеджиро не бе особено сантиментален човек, не спря на палубата да погледне планината, която бе пронизал, нито нивите, за чието разработване бе помогнал. Заведе жена си в каютата и двамата излапаха солидно количество студен ориз и риба, които много им се усладиха.

Както на Хаваите, така и на континента обикновено се гледаше през пръсти на това, че значителна част от докараните в Америка азиатци предпочитаха да се връщат в родните си страни. В годините след Втората световна война имаше силен поток по посока на Япония, от който двамата Сакагава бяха само незначителна частица. Със своите доларови спестявания тези емигранти можеха да си създадат в забутаните селски райони на Япония доста солидно положение за условията на издъхващата от бедност икономика. Именно така възнамеряваше да постъпи и Камеджиро. Щеше да купи на японските си роднини малко повече земя край Вътрешно море и семейният чифлик щеше да чака там, в Хирошима кен, в случай че синовете Горо и Шигео някога решат да се върнат в родината.

Заминаването на родителите натъжи Шигео, защото колкото повече укрепваше самочувствието му на американец, с място в сената, с опитен човек като Черния Джим Маклафърти за партньор, толкова по-високо започваше да цени добродетелите, които старият Камеджиро бе втълпил на синовете си. Но чувствата на Горо бяха други, тъй като, макар да уважаваше нравствените постулати на баща си, бе щастлив да види строгата си неотстъпчива майка да заминава за Япония, понеже усещаше, че това ще му даде шанс да задържи своята съпруга Акеми сан в Америка. Той и Шигео отпуснаха на Акеми щедра сума за домакинските разходи, предоставиха й правото да се разпорежда в къщата, освободена от тиранията на старата жена. Братята никога не се присмиваха на правилния й говор и й показваха, че искат да остане.

Но вече бе твърде късно. Една сутрин, докато закусваха, тя каза:

— Аз се връщам в Япония.

— Защо? — простена Горо.

— Откъде ще намериш пари? — попита Шигео.

— Спестила съм. Цяла година не съм си купувала нищо и съм яла главно ориз. Не съм ви измамила — отвърна тя.

— Никой не говори за измама, скъпа Акеми — увери я Горо. — Но защо ще заминаваш?

— Защото Хаваите са прекалено безинтересно място за живеене — отвърна тя.

— Акеми! — умолително рече Горо.

Младата жена се отдръпна от масата и погледна двамата изцяло отдадени на работата братя.

— На Хаваите съм интелектуално мъртва… разлагам се.

— Как можеш да говориш така? — прекъсна я Шиг.

— Та не е ли вярно… всеки от Япония би го забелязал и би ме съжалил.

— Но не усещаш ли в какво вълнуващо време живеем? — помъчи се да я разубеди Шиг. — В момента ние, японците, си проправяме път към властта.

— Нима вие познавате истинското вълнение? — попита натъжено тя. — Вълнението от идеалите? От търсенията? Опасявам се, че Хаваите никога няма дори да се докоснат до истинското интелектуално вълнение, и отказвам да пропилея живота си тук.

— Нима не намираш, че успехът на група хора като нас е действително вълнуващ? — настояваше Шигео.

— Да — призна тя — ако успеете в нещо важно, ще бъде вълнуващо. Но знаете ли към какво се стремите вие? Към голям, лъскав черен автомобил. Никога няма да стигнете до музиката, театъра или четенето на книги. Нещата в ценностната ви система са евтини и аз няма повече да чакам да им дойде времето.

— Акеми! — примоли се Горо с дълбока болка. — Не заминавай. Моля те!

— Какво ще правиш? — попита Шиг.

— Ще си намеря работа в някой бар в Ниши Гинза, където хората разговарят за идеи — категорично каза тя и още същия ден започна да си събира багажа.

Като стана ясно, че твърдо е решила да напусне Хаваите, Горо изчезна за няколко дни от своята профсъюзна канцелария и Шигео го откри да седи унило вкъщи, в очакване Акеми да се прибере от магазина, където бе отишла да съобщи на изпълнените си със завист приятелки — също войнишки съпруги — че се връща в Япония. Очите на Горо бяха зачервени, ръцете му трепереха.

— Мислиш ли, че всичко, за което сме работили, е било безполезно, Шиг? — попита той.

— Не вярвай на нещата, които говори това момиче — отвърна Шиг и седна до брат си.

— Но аз я обичам! Не мога да я пусна да си замине!

— Горо — тихо рече Шигео — и аз обичам Акеми сан почти колкото тебе и ако тя си отиде, ще бъда съсипан. Но съм сигурен в едно: ние двамата работим по нещо толкова голямо, че тя не може да си създаде дори и бледа представа за него. Трябват ни двайсет години и ще превърнем Хаваите в страна на чудесата.

Горо знаеше какво има предвид брат му, но попита:

— А дотогава? Вярваш ли, че сме така безинтересни, както твърди тя?

Шиг мисли няколко минути, спомни си петъчните вечери в Бостън, юридическия факултет на Харвард с неговите оживени дискусии, неделите в големите музеи.

— На Хаваите е доста безинтересно — призна той.

— Значи намираш, че Акеми чан има право? — продума Горо с приглушена болка в гласа.

— Тя не е достатъчно зряла, за да се издигне над факта, че в основата си сме селяни — отвърна Шиг.

— Какво искаш да кажеш? — свадливо възрази Горо. — Ние имаме добро образование.

— Но в основата си сме селяни — замислено рече Шиг. — Всички сме дошли на тези острови като неграмотни селяни. Китайците, португалците, корейците, а сега и филипинците. Били сме честни и работливи, но нищо повече от група хирошимски селяндури, за бога.

Изтерзан от заплахата жена му да го напусне, Горо не можеше да приеме това допълнително обвинение и извика:

— Селяндури или не, нашите хора от плантациите със захарна тръстика сега получават прилични надници, а адвокатите ни ги избират за сенатори. Според мен това означава нещо.

— То означава всичко — съгласи се Шиг и здраво прегърна брат си през раменете. — Останалите неща, които липсват на Акеми чан… те ще дойдат по-късно. Децата ни ще са тези, които ще четат книги и ще слушат музика. Те няма да бъдат селяни.

Отчаянието на Горо премина във войнственост и той извика:

— По дяволите, след петдесет години на хората като теб и мен ще издигат паметници! — И си намисли много неща, които трябваше да каже на жена си, щом тя се върне, но когато я видя да влиза в стаята, внимателно събувайки се пред вратата и пристъпяйки с обърнати навътре пръсти като изискана японска аристократка, смелостта му се стопи и той проплака:

— Акеми чан, моля те, моля те, не си отивай!

Тя мина покрай него и влезе в стаята си, привърши с опаковането на багажа и вече готова да тръгне към кораба, каза меко:

— Не бягам от тебе, Горо сан. Ти бе добър и нежен с мен. Но човек има само един живот и аз няма да прекарам моя на Хаваите.

— Ще стана по-добър! — обеща той.

Решителното момиче му отвърна на безупречен японски:

— Тук бих загинала.

И същия следобед отплава за Япония.

Разбира се, господин Ишии написа дълго писмо на двамата Сакагава в Хирошима кен и когато местният четец предаде неговото съдържание на госпожа Сакагава, Горо започна да получава от майка си едно след друго радостни послания, които господин Ишии четеше на момчетата, защото, макар да говореха японски, те не познаваха йероглифите. „Толкова съм щастлива да чуя, че мислещата се за нещо повече госпожица от Токио се е върнала у дома си! Така е най-добре за всички, Горо, аз поразпитах из селото за подходящи момичета и намерих няколко, които ще се съгласят да дойдат в Америка, но ти трябва да ми изпратиш по-нова твоя снимка, защото на онази, дето имам, изглеждаш прекалено млад и по-добрите девойки се страхуват, че още нямаш хубава работа. В това писмо ти изпращам снимките на три изключително добри момичета. Фумико сан е много силна и идва от семейство, което познавам още от дете. Чиеко сан е от много благонадеждно семейство и като се гримира, е доста хубавка. Юри сан е твърде ниска, но аз знам, че има добро сърце, защото майка й, с която се познавам от момиче, ми каза, че що се отнася до поддържането на домакинство, тя е първа в селото. Тъй като Шигео вече има стабилна работа и би трябвало да си потърси съпруга, изпращам и на него две снимки на учителката в селото. Тя е много образована и от нея ще излезе добра съпруга на адвокат, защото поначало си е от това село, макар че е заминала да учи в колеж. След сериозната грешка, която Горо направи с онова момиче от Токио, аз съм сигурна, че ще е по-разумно, ако вие, момчета, си намерите съпруги от родния край.“

Братята наредиха петте фотографии на масата и мрачно се вторачиха в тях.

— Колко жалко, че не отглеждаме захарна тръстика — промърмори Горо. — Тези четирите можеха да прекопаят всички ниви оттук до Уайпаху.

Със следващата поща пристигнаха портретите на още три кандидатки — набити ниски момичета с широки задници, златни зъби и стоманени гърбове. След като прочиташе писмата, господин Ишии с огромно удоволствие започваше да разглежда снимките и да дава собствените си препоръки:

— От всичките неща, които съм вършил през живота си — обясняваше той — най-голямо щастие ми донесе това, че се ожених за момиче от Хирошима кен. Ако сте умни, и вие ще постъпите така, момчета.

Тогава дойде писмото, което съдържаше снимките на две по-хубави девойки. Когато изпаднаха от плика, господин Ишии внимателно ги разгледа и рече:

— Мисля, че тези ще са подходящи.

Ала ентусиазмът му скоро бе попарен от един пасаж в писмото на госпожа Сакагава, който не намери смелост да прочете на младежите докрай. Той започваше така: „Миналата седмица данна сан и аз отидохме да видим град Хирошима, където преди не бяхме ходили. Макар и със срам, трябва да кажа, че онова, което съобщаваха американците, е вярно. Градът е бил бомбардиран и унищожен почти напълно. Още зеят големите черни ями. Ишии сан, който сигурно ви чете това писмо, трябва да знае, че разрушенията са огромни, и като гледам този град, не разбирам как някой все още може да вярва, че Япония е победила“.

Гласът на господин Ишии заглъхна. Той дълго се взира във фаталните редове. Те идваха от собствената му тъща, която при това бе и жена от Хирошима — нямаше никакво основание да се съмнява в истинността им. Но да приеме нейното твърдение означаваше да признае, че всичките му представи от последните тринадесет години, след Пърл Харбър, са били погрешни, а животът му — един фарс.

Момчетата бяха достатъчно тактични да не споменават фактите, които майка им бе потвърдила, и когато стана време да тръгват за работа, казаха „довиждане“ на дребния старец — техния зет, и го оставиха, вторачен в писмото.

Към единадесет часа същата сутрин един японец дотича в кантората на Маклафърти и Сакагава и извика на английски:

— Господи! Направил го е на стъпалата пред японското консулство!

Шиг почувства как гърлото му се стяга и промърмори:

— Ишии сан?

Вестоносецът изкрещя:

— Да. Направо си е разпорил корема.

— Ще дойда с теб — обади се Маклафърти и двамата партньори се понесоха с пълна скорост нагоре по Нууану, към мястото, където дребните кривокраки труженици отнасяха своите грижи и тревоги още от пристигането на първите японци.

Пред консулството група полицаи чакаха идването на линейката, след малко тя долетя с вой и Шиг каза:

— Аз съм му роднина. Ще отида с него.

Но дребният стар профсъюзен лидер беше мъртъв. Той бе почувствал, че щом отечеството му наистина е загубило войната, единственото достойно нещо, което може да стори, е да съобщи на императора за своята мъка. Бе отишъл пред императорската сграда и с императорския флаг в лявата ръка, бе изпълнил императорската повеля. С неговата смърт престана да съществува и групата на „Непобедимите“ — тъжният факт на националното поражение най-сетне стигна до съзнанието и на най-изолираните групи от японската общност.

След погребението Шигео бе изправен пред първото трудно решение през онази година. Късно един следобед Горо се прибра забързано вкъщи със следната неприятна новина:

— Процесите срещу комунистите започват идния месец и Род Бърк иска ти да го защитаваш.

Шиг оклюма.

— Знаех си, че ще се случи… рано или късно — рече той. — Но защо трябва да иска това от мен тъкмо когато се готвя да се кандидатирам за пълен мандат като сенатор?

Горо отвърна:

— Защото делото е насрочено за тогава. Ще се заемеш ли с него?

Шиг бе очаквал, че комунистите ще потърсят услугите му като адвокат, и се бе скитал да подготви задоволителен отговор на една евентуална покана. Но колкото е лесно предварително да се изфабрикува отговор на очакван въпрос от рода на „Ще отидем ли другата седмица до Лахайна?“, толкова е трудно да се предвиди сложният възел от морални и емоционални нюанси, съдържащи се в по-сложен въпрос като „Длъжен ли съм в качеството си на адвокат да осигуря юридическа защита на един комунист?“.

— Бих предпочел да не ме бе питал — отклони отговора Шиг.

— И аз бих предпочел Род да не ме бе питал — контрира Горо.

— Твърдо ли си решил да му помогнеш? — попита Шиг.

— Да. Без него нямаше да постигна нищо.

— Но си сигурен, че е виновен?

— Така предполагам — кимна Горо. — Ала дори един комунист има право на честен процес… и на адвокатска защита.

— Защо аз?

— Защото си ми брат.

— Не мога да дам отговор толкова бързо, Горо.

— И аз не можех в началото — рече Горо. — Обмисли го спокойно.

Дълги часове Шигео кръстосва улиците на Какаако, питайки се как да постъпи. Разсъждаваше така: „На Хаваите имам едно задължение, което е по-важно от всички останали: законите за земята. За да направя нещо по този въпрос, трябва непременно да бъда избран отново. Ако защитавам Род Бърк, с положителност ще изгубя гласовете на всички хаоли, които очевидно съм събрал последния път, а това ще означава, че през ноември ще пропадна. Тъй че от тази гледна точка би трябвало да кажа «не».

Но Род Бърк не е единственият подсъдим. Обвинени са също съпругата му японка и други двама японци. Ако вляза в съда и енергично защитя тези хора, японците ще се почувстват задължени винаги да гласуват за мен просто защото съм имал смелостта да застана на страната на слабите. И макар че може да загубя тези избори, следващия път, и изобщо в бъдеще, вероятно ще съм с по-силни позиции.

Но редно ли е при вземането на това решение да надделяват личните ми интереси? Всеки човек, обвинен в някакво престъпление, има право на адвокат, и колкото в обществото са по-силни настроенията срещу него, толкова по-голяма е моралната необходимост от гарантирането на това право. Някой трябва да защитава Род Бърк и май този някой ще трябва да съм аз.

Но аз не съм точно средностатистическият, неангажиран адвокат от сборника с казусите. Аз съм първият влязъл в сената японец от деветнадесети избирателен район. Аз съм този, който има изгледи да влезе отново. Ако моят брат Горо вече представлява профсъюзите, аз пък представлявам японците като цяло. Това е голяма отговорност, която не мога безгрижно да отхвърля.

Ала в семейството не сме само ние с Горо. Тадао и Минору дадоха живота си, защитавайки идеала Америка. Самите те никога не го достигнаха… поне не и тук, на Хаваите. Но докато воюваха за Америка в Италия и Франция, откриха този идеал. Както и ние с Горо. А онова, което открихме, определено е заплашено от комунистическия заговор. Как тогава да се изправя в съда и да защитавам отявлени комунисти?“.

И тогава стигна до въпроса на столетието. Той му хрумна внезапно, когато минаваше покрай гостилницата за сашими на Какаако стрийт, както бе хрумвал на стотици други американци като него в гаражи, кина и черкви: „Но ако обърна гръб на един предполагаем комунист, как ще бъда сигурен, че не загърбвам самата същност на свободата, която се стремя да защитя? Честният винаги може да си намери адвокат. Но какво ще е това правосъдие, ако на вид безчестният не може?“.

Ден след ден умът на Шигео Сакагава се мяташе между тези по принцип точни разсъждения. Накрая той разкри объркването си пред Черния Джим Маклафърти и попита:

— Как ще се почувстваш, Джим, първо, като лидер на Демократическата партия и второ, като шеф на „Маклафърти и Сакагава“, ако партньорът ти поеме защитата на комунистите?

Сега бе ред на Черния Джим да тръгне по криволичещите пътеки на логиката, емоциите, политиката, патриотизма и личния интерес. Двете му най-интересни забележки бяха взети направо от бостънския опит на баща му:

— На един адвокат демократ не може да навреди, ако защитава слабия.

И:

— Тъй като е всеизвестно, че аз, единият от двамата партньори в кантората, съм католик, ти си напълно свободен да защитаваш когото си искаш.

После, воден от опита си на Хаваите, добави:

— Срамота ще е първият японец, победил в деветнайсети избирателен район, да бъде изхвърлен от Сената като неподходящ. — Но благоразумно отказа да даде каквато и да било конкретна препоръка.

Становищата на Маклафърти само увеличиха объркването му и Шигео навъртя още доста километри. Съображението, което в последна сметка наклони везните, в началото му бе изглеждало съвсем странично. Спомни си, че в деня на своето заминаване бившата му снаха Акеми сан бе казала: „В цялата японска общност на Хаваите не забелязах и следа от някаква идея“. И си помисли: „Аз имам идея. Имам концепция, която ще допринесе за напредъка на общността“. Затова реши да не излага на рискове придвижването на своята поземлена реформа и отхвърли молбата на брат си.

— Няма да защитавам комунистите — рече той. — И дано Бог ми прости, ако това е малодушие.

— Аз поне ти прощавам — каза Горо.

В мъчителните колебания около вземането на това решение се криеше обяснението за необичайно разпалените и сериозни речи на сенатор Шигео Сакагава по проблемите на поземлената реформа, когато предизборната кампания бе най-сетне открита. Той бе подготвил диаграми, от които се виждаше, че посредством директорските съвети на големите тръстове Форта и неговите членове контролират земята на Хаваите. Изтъкваше, че те, не заради обществените интереси, а за собствена изгода продават съвсем малки дялове от нея, „също както южноафриканските търговци всяка година пускат на пазара предварително уговорено количество диаманти, за да поддържат цените високи. С диамантите това е допустимо, защото е въпрос на лични предпочитания дали да си ги купиш или не, но справедливо ли е да се постъпва така със земята, от която зависи дали ще просъществуваме, или ще загинем?“.

Най-изобличителната му диаграма показваше как някои семейства са се изхитрили да получат от услужливите власти данъчно облагане, равняващо се на два процента от реалната себестойност на имотите, които държат за спекулации, докато триста типични дребни търговци с магазинчета, откъдето изкарват прехраната си, плащат по петдесет и едно на сто от стойността им.

— Вие и аз — викаше Шиг на слушателите си — субсидираме притежателите на големите имоти. Ние допускаме те да не плащат данъци. Ние ги поощряваме да не пускат земите си на пазара. Ние им позволяваме да намират ниши в данъчното облагане и надеждно прикрити в тях, да спекулират. Аз не се сърдя на тези семейства. Бих искал да съм хитър като тях. Защото ние с вас знаем, че когато продадоха на „Грегърис“ последния участък за големия нов магазин, те получиха за него три милиона долара. А за каква сума плащаха данъци? За седемдесет и една хиляди. Благодарение на своето нехайство ние с вас разрешаваме на Хюлетови да държат вън от пазара ценни имоти и да плащат данъци върху една четирийсета от истинската им себестойност.

Шигео Сакагава набиваше в главите на хората своята основна теза в обществени паркове, по радиото и по телевизията и когато граждани го питаха дали, като се застъпва за разбиването на едрата поземлена собственост, също както в Русия, не е радикал, той запазваше самообладание и отговаряше:

— Не, аз съм консервативен британски парламентарист и се опитвам да направя на Хаваите онова, което в Англия мъже като мен са постигнали още преди сто години. Запомнете това. Аз съм консерватор. Радикали са хората, които мислят, че този проблем може да бъде отлаган безкрайно. Защото тяхната политика води към трагедия, моята — към демокрация.

Но на всяка среща с избиратели някой рано или късно го апострофираше:

— А не сте ли и вие комунист като брат ви Горо?

Шигео си бе подготвил добър отговор. Отпускаше ръце, отправяше поглед в пространството и казваше тихо:

— Този въпрос е напълно оправдан за всякакви избори в Америка и избирателите имат право на честен отговор. Питам се в каква най-подходяща форма да ви поднеса своя? — Привидно се замисляше и след малко подхващаше непринудено: — Ако човекът, който зададе въпроса, е достатъчно стар, за да е гледал мача между „Маккинли“ и „Пунахоу“ през 1938 година, може би си спомня какво стана в последните петнайсет секунди от играта, когато „Пунахоу“ изоставаше с четири точки, 18 на 14. Най-добрият играч на „Пунахоу“ се измъкна от жестокото меле, и сега е пред очите ми как се втурва покрай страничната линия… десет ярда, двайсет ярда, четирийсет ярда — още малко, и ще отбележи великолепен тъчдаун и ще спечели играта. В мен и до днес е живо възхищението от този спринт, защото бегачът беше моят брат Тадао Сакагава, първият обикновен японец, приет в Пунахоу, и една от най-големите звезди, които някога са имали.

Ала помните ли какво се случи тогава? Таклер от „Маккинли“, коленичил с единия крак на земята, скочи и полетя като пожарна кола след брат ми и макар Тад да бягаше превъзходно, този играч се носеше по-бързо и от вятъра и на петярдовата линия — представяте ли си колко малко оставаше? — събори брат ми и спаси играта. Всички знаете кой беше той. Беше другият ми брат, Горо, онзи, който искаше да учи в „Джеферсън“, но не го допуснаха.

А ето защо ви разказвам тази история. Горо можеше да се позабави и да позволи на Тад да отбележи победния тъчдаун и да стане героят на годината, но той нито за миг не се поколеба да изпълни дълга си. Събори собствения си брат на петярдовата линия и извоюва победата на своя отбор. Така сме възпитани от родителите си ние, братята Сакагава. Дълг, дълг, дълг.

Но искам да ви кажа и нещо по-важно. Знаете ли къде е сега великолепният халфбек Тадао Сакагава? Лежи в едно дере, погребан под войнишки кръст. Той даде живота си за Америка. А къде е брат му, Минору Сакагава? Лежи погребан под войнишки кръст в една котловина. Той също даде живота си за отечеството. Ние, братята Сакагава, сме и такива: твърди, решителни, безкомпромисни бойци.

Можете да бъдете сигурни в едно. Ако моят брат Горо Сакагава беше комунист, в което го обвинявате, аз лично бих го прогонил от островите. Никога не бих престанал да се боря с него. Щях да го спра по същия начин, както той спря Тадао, защото няма да си позволя никакви компромиси с комунизма.

Но Горо Сакагава не е комунист — продължаваше той и гласът му зазвучаваше по-твърдо. — Той е отличен профсъюзен водач и добрите дела, които е вършил за трудовите хора от Хаваите, са неизброими. Аз съм за такива профсъюзни дейци и искам този факт да стане широко известен. Горо и аз сме двете остриета на един и същи меч — той в профсъюзите, аз в политиката. Ние искаме да премахнем старите и несправедливи порядки, да съсечем останките от феодализма.

Накрая гласът му придобиваше убеждаващ тон:

— И нито Горо, нито аз ще се спрем, защото помним деня, когато нашият баща ни заведе в стария лагер в плантацията на Кауаи и ни показа бараките, през които надзирателите минавали с камшици и налагали земеделските работници. Тогава се заклехме, че на това ще бъде сложен край. А сега, господине, вие, който попитахте за комунизма, аз пък искам да ми отговорите на два въпроса: къде бяхте вие, когато моите братя Тадао и Минору пожертваха живота си за американската демокрация? Направили ли сте нещо за пречистването на демокрацията, която те спасиха, сравнимо със стореното от Горо и мен? Моля ви, елате след срещата да поговорим и ако можете да се похвалите и с половината от онова, което сме постигнали ние, ще ви прегърна като изключително добър американец, защото, братко, вие, както и аз, положително не сте комунист.

На това място публиката винаги аплодираше бурно и когато за пръв път чу този отговор, Черния Джим Маклафърти възкликна:

— Господи, непременно трябва да пращаме между слушателите някого, който да задава този въпрос всяка вечер! Никога не съм чувал по-добър отговор. Демагогията в своята стихия! Ти, разбира се, знаеш коя е стихията на демагогията? Ораторското изкуство!

Но Шиг отказа да се възползва от услугите на подставено лице. Опасяваше се неговата убедителност да не загуби от силата си, защото отговорът му имаше едно много важно достойнство: в повече от половината случаи апострофиралият го идваше да поговорят за дните в армията или за неприятни преживявания на родителите си в плантациите, така че враждебно настроените фактически се превръщаха в негови привърженици, а „това май е най-доброто, което може да се очаква от един отговор“, както изтъкваше Маклафърти.

Ала думата „демагогия“ се загнезди дълбоко в съзнанието на Шиг. „Нима може да ми се припише това провинение?“ — питаше се той и като анализираше знаменития си отговор пасаж по пасаж, успяваше да намери обяснение за всичко, докато накрая не стигнеше до онази част за надзирателите. Там винаги засичаше. Какво точно се бе случило? „Веднъж надзирател напердашил баща ми. Първия път, когато татко ни описа това, той каза истината: «Ето тук ме би тогава онзи луна». А после семейството ни изгради своята легенда: «Ето тук надзирателите редовно ни биеха». И накрая се стигна до: «Ето тук надзирателите биеха редовно всички японци».“ И му стана ясно, че подобно изопачаване на истината действително е най-долнопробна демагогия, защото поддържа омразата между общностите, а дори тя да бе основателна, бе най-добре да бъде погребана дълбоко в паметта, да бъде забравена. Но тази реч събираше гласове и една вечер, след особено бурен митинг, той открито постави въпроса пред Черния Джим Маклафърти:

— Не мислиш ли, че трябва да изхвърля онзи пасаж за надзирателите, които биели японците?

Черния Джим Маклафърти караше бавно своя стар понтиак по булевард Капиолани и известно време не каза нищо. Сетне неохотно изрече:

— Той носи гласове.

— Попитах те какво мислиш за него — настоя Шиг.

— Ами като чуя, че наближава, обикновено излизам на улицата — призна си Черния Джим. — За всеки случай, да не би да ми се доповръща.

Шиг изхвърли тази част от своята демагогска реч. Ала когато Горо смъкна платното от стенописите в новата сграда на профсъюзите, видя, че на тях е нарисуван лагер на земеделски работници с надзиратели, които с камшици си пробиват път между хората, и си помисли: „В това е най-голямата беда от грешките. Все някой ще ги запомни… и ще ги повтори злонамерено“.

Когато кампанията достигна връхната си точка, усложнена от процеса срещу комунистите, в офиса на Шигео дойде посетителка, за която никога не бе чувал и от чието съществуване бе изненадан. Тя бе млада, двадесет и шест годишна хаолка с необикновена бледолика красота. Каза нервно:

— Името ми е Ноелани Хейл Джандърс. Разведена съм, но не съм си възвърнала моминското име. Хареса ми онова, което говорихте по радиото, и искам да участвам във вашата кампания.

— Как, казахте, ви е името? — попита Шиг.

— Всъщност се казвам Ноелани Хейл — обясни тя.

— От кои Хейлови?

— Хоксуърт Хейл ми е баща.

— Седнете — едва успя да промърмори Шиг. Овладя се и попита: — Сигурни ли сте, че добре сте чули онова, което казах, госпожо Хейл?

— Госпожа Джандърс — поправи го Ноелани. — Не сте ли чели за развода ми? Голяма мръсотия беше.

— Не — рече с извинителен тон Шиг.

— Много добре разбирам какво говорите, сенатор Сакагава, и възгледите ви се покриват с моите.

— А чухте ли какво казах за поземлената реформа? — настоя той.

— Тъкмо това имам предвид — отвърна Ноелани с безупречното си бостънско произношение.

— Много ще огорчите баща си, ако се включите в моята кампания — предупреди я Шигео. — Всъщност вероятно ще навредите и на мен.

— Следвала съм политически науки в Уелсли — твърдо отговори тя.

— В Уелсли ли сте учили? — изненада се Шиг.

— По същото време, когато вие бяхте в Харвард — рече Ноелани. — Ейми Фукугава ви забеляза на един симфоничен концерт.

— Какво прави Ейми? — попита той.

— Омъжи се за китаец. Родителите и на двамата се отказаха от тях, така че си живеят много щастливо в Ню Йорк. Той е адвокат.

— Разбирате ли онова, което казвам за поземлената реформа, госпожо Джандърс? Как то ще се отрази на баща ви и неговите приятели?

— Интересува ме само едно — отбеляза Ноелани. — Когато говорите за разбиване на големите имоти…

— Не съм сигурен, че някога съм си служил с такива изрази — поправи я той. — Аз твърдя, че на едрите собственици не бива да се разрешава да задържат имотите, които сами не използват за продуктивно земеделие.

Ноелани въздъхна с облекчение и каза:

— А вашата система допуска ли някакви преференции за земите, които се използват целесъобразно за производството на захарна тръстика и ананаси?

— Вижте, госпожо Джандърс — извика Шиг — явно не съм бил достатъчно ясен по този въпрос.

— Не бяхте — рече тя. — Тъкмо затова ми се искаше да ви помогна, защото знам, че сте твърде умен, за да не помислите за основния проблем на земеделието тук.

— Кой проблем имате предвид? — попита експертът.

Тя взе две книги и ги сложи на бюрото.

— Нека тази книга да са Хаваите, а тази — Калифорния. Проблемът ни се състои в това, да вземем от Калифорния всичко, от което имаме нужда, като храна, строителни материали, луксозни стоки, и да го докараме тук, на Хаваите. Както и да го платим след получаването. Да си представим, че тази мастилница е наш кораб. Можем да го товарим в Калифорния всеки ден от годината и да превозваме на Хаваите онова, от което се нуждаем. Обаче как ще плащаме? И какво ще превозва корабът по обратния път до Калифорния, тъй че да не пътува празен, което би удвоило транспортните разходи за всяка стока?

Тя замълча, а Шигео тръсна мастилницата върху книгата „Хаваи“ и каза:

— Много добре ми е известно, че по обратния път корабът трябва да превозва товари от рода на захарта и ананасите. Продажбата на селскостопанска продукция ни осигурява средствата, от които живеем, и всеки товар захар и ананаси за континента ни дава възможност да платим товар храна и дървен материал, който получаваме оттам. Зная това.

— Но определено не го обяснявате на хората — критично отбеляза Ноелани. — Защото същината е в следното: вие, борбените млади японци, непременно трябва да успокоите Хаваите, че използваните по своето предназначение земеделски земи ще бъдат защитени в името на общото благополучие. Що се отнася до парцелите, които се крият покрай съобразените със закона стопанства и се пазят за необлагана с данъци спекула, струва ми се, дори баща ми е убеден, че те трябва да бъдат разпродадени на хората.

— Споменахте за помощ. Какво имате предвид?

— Бих искала да ви помогна да дадете словесен израз на онова, за което току-що говорихме, за радиото и телевизията. То ще ви донесе победата в изборите.

— Защо дъщерята на Хоксуърт Хейл ще иска да помага за изборната победа на един японец? — подозрително попита Шиг.

— Защото обичам тези острови, сенаторе. Моите предци са били тук много преди да пристигнете вие, затова е естествено да съм загрижена какво ще стане с Хаваите.

— Би трябвало да сте републиканка — рече Шиг.

— В момента те са изхабени — отвърна Ноелани. — Достатъчно дълго съм живяла с изхабени хора, тъй че съм готова да приема нови идеи.

Шиг беше сигурен, че като види колата на дъщеря си с яркочервения плакат на бронята „Изберете отново сенатор Шигео Сакагава!“, оглавяващият Форта ще експлодира, но вместо това се случи нещо напълно неочаквано. Един следобед в кантората на „Маклафърти и Сакагава“ влезе Хонконг Кий и седна при Шиг.

— Ще си навлека големи неприятности, ако приятелите ми републиканци ме видят тук — каза китаецът.

— Какво става? — поинтересува се Шиг.

— Имам голяма изненада за теб, Шигео — отвърна с доверителен тон Хонконг.

— Неприятна ли е? — взря се в него Шиг, защото в предизборния период всеки посетител го плашеше.

— В известен смисъл — призна Хонконг. — Хоксуърт Хейл и неговите момчета ми възложиха да те попитам какво ще кажеш, ако те включат в управителния съвет на корпорацията „Уипъл ойл импортс“. Смятат, че един умен млад японец в ръководството би им помогнал да продават повече бензин на клиентите японци.

Шиг бе съвсем неподготвен за подобно предложение и внимателно се взря в Хонконг. Харесваше отракания китаец и беше благодарен за онова, което бе сторил за неговото семейство, независимо от мотивите му. Но беше отвратен, че се е оставил Форта да го използва така грубо в своя опит за политическо изнудване. С усилие обузда гнева си и отвърна хладно:

— Форта не може да ме купи и да ме отклони от поземлената реформа, кажи им го.

Хонконг моментално разбра в какво неблагоприятно положение се е озовал, но вместо да покаже смущението си, рече спокойно:

— Ако цената ти беше толкова ниска, никой от Форта нямаше да те кани, Шигео. Те са наясно, че ще се бориш докрай за разпределението на земята. Но това не ги тревожи особено. Разбират, че е неизбежно.

— Значи точно в този момент ми предлагат най-обикновено директорско място?

— Не, Шигео, в това има логика. Преди две години поискаха от мен да им посоча обещаващи млади японци. Аз казах „Шигео“. Миналата година пак ме попитаха. Казах „Шигео“. Това не е прибързано хрумване. Форта от дълго време те има предвид.

— Няма да е почтено спрямо моите хора, ако се присъединя към главния им враг — заинати се той.

— Като те изберат отново, Шигео, може би ще престанеш да говориш за „твои хора“. Цялото население на Хаваите са „твои хора“ и ще е най-добре вече да започнеш да мислиш по този начин.

— Приема ли служба от Форта, всеки японец на Хаваите ще каже, че съм станал предател — реалистично отбеляза Шиг.

— Виж какво, Шигео — поправи го находчивият китаец — ти ще си предател на своите хора, ако не приемеш работата във Форта, при твоите собствени условия. Нали целта на избирането ви в държавните органи — а ти знаеш каква солидна поддръжка получавате от мен вие, младите японци — е вашето присъединяване към интегрираната общност на хавайското население? Непременно трябва да влезеш в управителните съвети. Непременно трябва да бъдеш назначен в попечителските съвети на големите имения.

— Попечителски съвети ли? — прихна Шиг. — След всички онези лозунги, които съм вдигал за едрите земеделски имоти?

— Точно така — отвърна Хонконг. — Защото, ако покажеш, че си заинтересован, до края на годината ще бъдеш предложен за попечител.

— От кого? — предизвикателно попита младият сенатор.

— От Хоксуърт Хейл и мен — троснато отвърна Хонконг. И когато упоритият японец млъкна, китайският банкер му обясни своите виждания за Хаваите: — Хаолите са по-хитри, отколкото си мислех, Шигео. Най-напред експлоатираха хавайците и ги захвърлиха. После доведоха баба ми и я захвърлиха. Сетне взеха баща ти и го зарязаха, щом филипинците им се сториха по-добри. Те винаги избират най-добрия, тези хаоли, и аз ги уважавам за това.

Разбираш ли, аз работих къртовски, показах им, че умея да търгувам с недвижима собственост по-добре от тях, и те ме взеха за партньор. И други образовани китайци вече си проправят път. Ако вие, способните млади японци, не започнете наистина бързо да се включвате в реалното управление на Хаваите, това ще означава само, че не сте достатъчно умни, за да сте нужни някому. Да спечелиш изборите е лесно, Шигео, защото можеш да разчиташ, че глупаците ще ти направят тази услуга, ала истинската проверка е да пробиеш в управителните съвети, в ръководствата на училищата, да станеш директор в някой от тръстовете. Защото там ще те избират най-умните хора на Хаваите. Искам да влезеш в този управителен съвет, Шигео.

Младият японец мисли дълго. Ако приемеше, би станал духовен предател на семейството и класата си. Нямаше да може да казва на приятелите си: „По нивите на Кауаи надзирателите са налагали нашите бащи с камшици. Е, сега това време е вече минало“. Би загубил сладкото чувство за солидарност, което изпитваше, когато Горо и другите млади японци роптаеха: „Ние с нищо не сме по-лоши от хаолите“. Би загубил толкова много от онова, което го бе карало да се бори!

Опита се да спечели време.

— Хонконг, трябва да знаеш, че каквото и да ми предлага Форта, аз ще продължа да се боря за тази поземлена реформа.

— По дяволите! — викна Хонконг. — Та те те искат тъкмо защото ще се бориш за нея! Те знаят, че си прав, Шигео.

— Добре! — изръмжа младият сенатор. — Кажи им, че след изборите ще поема работата.

— След изборите това няма да има никакво морално въздействие — възрази Хонконг.

— След изборите! — повтори Шигео и се посвети с още по-голям плам на кампанията, която щеше да промени живота на Хаваите, защото двамата с Черния Джим Маклафърти бяха съставили безупречна листа от млади японски ветерани. Всичките момчета бяха получили образование на континента. Някои от говорещите по митингите бяха без ръце, изгубени в Италия, или без крака, простреляни във Франция, и само да бяха поискали, можеха да се появят с отрупани с ордени и медали гърди. За разлика от кандидатите при всички предишни избори, тези сериозни младежи говореха по въпросите на поземлената реформа и разясняваха диаграмите на сенатор Шигео Сакагава. Във въздуха се чувстваше някаква приповдигнатост, сякаш този октомври бе един интелектуален април, през който идеите покълват.

Една вечер, докато караше Шигео към дома след четири митинга на открито, Ноелани Джандърс каза:

— Шиг, днес за момент ме споходи чувството, че ще спечелим мнозинство и в парламента, и в сената. Има реална възможност да бъдат избрани страшно много млади японци. Безкрайно вълнуващо е.

Сетне кампанията се обърка напълно, поне що се отнася до Шигео Сакагава, защото един ден без всякакво предизвестие от японски товарен кораб слязоха старият Камеджиро и прегърбената му жена, взеха автобуса за Какаако и заявиха:

— Решихме да живеем в Америка.

Горо и Шиг ги прегърнаха топло, доколкото упоритият им, твърд като скала баща го позволи, и се опитаха да разберат причините за внезапната промяна на плановете им. Всичко, което успяха да изкопчат от Камеджиро, бе:

— Прекалено съм стар тепърва да се уча как се използват тези проклети японски тоалетни. Не мога толкова дълго да стоя наведен. — Не пожела да каже нищо повече.

Госпожа Сакагава си разреши да изпусне няколко намека. Веднъж отбеляза:

— Старецът каза, че в Америка така се бил размекнал, та вече не го бивало за истински японец.

Друг път рече със съжаление:

— Когато човек не си е бил на село цели петдесет и две години, като се върне, нивичките му се виждат по-малки.

От свое име каза само:

— През зимата Вътрешно море е така ужасно студено!

Веднъж, в края на октомври, когато бе особено неспокоен във връзка с изборите, Шигео се сопна на баща си:

— Виждал съм стотици като вас да напускат Хаваите с думите: „Връщам се в най-великата страна на света!“. Ала като си дойдете, тя вече не ви харесва чак толкова, нали?

За негова изненада старият Камеджиро приближи, сетне се отдръпна и го зашлеви няколко пъти.

— Ти си японец! — каза яростно той. — Гордей се с това!

Госпожа Сакагава бе взела със себе си куп нови снимки на момичета от префектура Хирошима и ги подреди на кухненската маса да им се любува, ала синовете не показаха никакъв интерес и тя ги прибра натъжена. Една нощ, когато не можеше да заспи, видя, че най-малкият й син бе докаран от хаолска девойка. Стори й се, че той я целуна. Извика съпруга си и двамата гневно се нахвърлиха върху Шигео:

— Хаолка ли те докара?

— Да — отвърна младият сенатор.

— О, не! — простена майка му. — Камеджиро, поговори му!

Ожесточеното спречкване продължи няколко часа, старият Камеджиро крещеше:

— Ако се забъркаш с хаолка, цяла Япония ще се срамува от тебе!

Госпожа Сакагава бе убедена, че самите богове са й внушили да се върне в Америка навреме, за да спаси сина си от подобен непоправим позор. Тя проплака:

— Как можеш да се прибираш с хаолка, след като ти разказах за всичките тези добри момичета от Хирошима?

Изречени бяха жестоки закани и майката на Шигео рече:

— Това е почти толкова лошо, колкото да се ожениш за корейка.

Горо, който междувременно се бе събудил, се намеси:

— Някой да е споменавал нещо за женитба?

А госпожа Сакагава отвърна:

— Навсякъде все същото: хаолки, корейки, окинавки, ета — всичките се опитват да оплетат в мрежите си почтените японски момчета.

Това вече дойде много на Горо, който я посъветва:

— Мамо, защо не идеш да си легнеш?

Но тя съзря в по-големия си син живото доказателство за един провален живот, отново се разплака и занарежда:

— Ти не искаше да ме слушаш. Направи каквото си бе наумил, ожени се за момиче от Токио и виж какво стана. От мен да го знаеш, Шигео, хаолките са по-лоши и от момичетата от Токио. Много по-лоши.

Горо напразно молеше:

— Шиг, кажи й, че няма да се жениш за това момиче!

— Видях го, че я целуна! — извика майка му.

— Мамо — кресна Горо — аз пък целунах миналата вечер една филипинка. Но няма да се женя за нея.

Госпожа Сакагава прекъсна нравоученията си, отпусна ръце, зяпна сина си и тъпо повтори:

— Филипинка? — Самата мисъл за това бе така отблъскваща, че тя не успя да намери думи, с които да го заклейми, затова се обърна рязко кръгом и отиде да си легне. С китайските, окинавските, дори корейските момичета човек можеше да се бори. Но филипинка!

Когато старите излязоха, Горо попита тихо:

— Между теб и хаолката няма нищо, нали?

— Не съм много сигурен — отвърна Шигео.

— Виж, блала — рече Горо, връщайки се към старото и мило на сърцето обръщение от жаргона на тяхното детство — тя е Хейл, Джандърс, хаолка, разведена — всичко това наведнъж. Не се и опитвай. Силен си, но не чак дотам.

На Хаваите никога няма да бъде забравен денят на изборите през 1954 година. Около изборните бюра се танцуваше хула. Кандидатите носеха гирлянди от планински цветя и черпеха хаолите със сандвичи, а японците — със суши. През целия ден гърмяха оркестри и камиони с дълги знамена си пробиваха път през тълпите по улиците. Беше шумен, празничен, прекрасен ден и вечерта, когато гласовете бяха преброени, Хаваите с изненада и болка разбраха, че за пръв път, откакто се бяха присъединили към Америка, и двете камари ще бъдат контролирани от демократите. Завинаги бяха отминали дните, в които републиканците начело с Форта можеха безнаказано да се разпореждат на островите.

Сетне, към полунощ, когато наближаваше да се реши окончателно съдбата на всеки от съперниците, стана ясно и още нещо, по-стряскащо от първото. Мнозинството от победилите демократи щяха да бъдат млади японци. В сената японците спечелиха седем от петнадесетте места. От тридесетте места в парламента заеха четиринадесет. Четирима от седемте общински съветници на Хонолулу щяха да бъдат също японци. Хюлет Джандърс седеше мрачен с Джон Уипъл Хоксуърт и братята Хюлет и в полунощ бе принуден да преглътне неприятния факт.

— Господа, отсега нататък ще ни управляват от Токио. И Бог да ни е на помощ.

Екипът на Черния Джим Маклафърти, състоящ се от блестящи млади ветерани от войната, с един замах бе завладял властта. Средната им възраст беше тридесет и една години. Средният брой на тежките им ранявания през войната бе две. Средният брой на ордените и медалите — четири. Имаха научни степени от големите университети на континента като Харвард, Колумбия, Мичиган и Станфорд и, събрани заедно, щяха да бъдат най-образованата, удостоената с най-много почетни награди група депутати, избрана този ден във всичките четиридесет и осем щата на Америка; нямаше да има по-добри законодателни органи от тези, съставени от сериозните млади японски юристи на Хаваите.

Доста по-напред в тези мемоари, когато през 1916 година пияният луна фон Шлем нашиба несправедливо болния японски работник Камеджиро Сакагава, аз предрекох, че това ще има исторически последствия, които ще се проявят след близо четиридесет години. Сега, в деня на изборите през 1954 година, дойде разплатата за онова старо и почти забравено събитие. Японците, убедени, че отрудените им родители са били малтретирани от надзирателите, гласуваха против отговорните за този произвол републиканци. С помощта на ораторското изкуство единственият произвол на фон Шлем бе превърнат във всекидневни побои. В началото на кампанията сенатор Сакагава, който не би трябвало да допуска подобна грешка, използва това произшествие, за да спечели гласовете на японците, но по-късно прояви почтеността да се откаже от такъв похват за разпалване на тълпата. По време на работническите вълнения, които разтърсваха нашите острови, Горо Сакагава първоначално също използваше тази случка, за да възпламенява своите хора, но след време и той размисли и престана с безотговорните си тиради. Въпреки това в продължение на няколко месеца от 1954 година в нашето общество сякаш се бе появил дълбок разкол, противопоставящ японците на хаолите. Ала братята Сакагава имаха куража да отхвърлят съблазните на този опасен курс. Те помириха хаолите и японците, което им прави чест. И ако в хавайската история има човек, когото с удоволствие бих удушил, това е онзи случаен, лекомислен луна фон Шлем. По милостта на боговете нашите острови най-сетне прогониха злото, което той така необмислено бе отприщил.

Към два часа сутринта, когато дойдоха всичките резултати от изборите и победилите демократи бяха засипани с поздравления, Черния Джим Маклафърти се отпусна на стола си в щаба и предупреди сенатор Сакагава:

— Тези избори ще забавят признаването ни за щат. Миналата година нашите неприятели ни отхвърлиха под претекст, че Хаваите не били готови — японците не били американизирани. Сега, като чуят резултатите, пак ще ни отхвърлят. Този път, защото вие, азиатците, прекалено сте се американизирали. Но независимо дали някога ще бъдем признати за щат, или не, ние ще изградим едни прекрасни Хаваи.

Размишленията му бяха прекъснати от влизането на един мъж, когото никой не очакваше да види тук, защото се появи не друг, а строгият Хоксуърт Хейл, облечен в черно палто, в ръцете с гирлянд от мейл, чийто аромат се усети дори през тютюневия дим и врявата. Повелителят на Форта мрачно огледа непознатото помещение, видя Шигео Сакагава сред група ликуващи приятели и забеляза яркочервеното червило на жълтата му буза — очевидно го бяха целували непознати. Хоксуърт Хейл пристъпи към най-важния между победителите в изборите за Сената, подаде ръка и каза:

— Моите поздравления.

Сетне положи гирлянда върху раменете на младия японец и добави:

— Ще ме извиниш, но няма да те целуна.

— Аз ще го сторя вместо тебе, татко — рече Ноелани и прибави своето червило към колекцията.

Хоксуърт Хейл изучава известно време победилия сенатор и попита кисело:

— Защо никой от вас, умните млади хора, не е републиканец?

— Никога не сте ни канили — отвърна с нервен смях Шиг.

Отчетливо, така че много хора да го чуят, Хоксуърт Хейл каза:

— Е, този път искам да го приемеш като официално предложение, сенатор Сакагава. Каня те да влезеш в управителния съвет на „Уипъл ойл“. За мен ще е гордост да работя с човек като тебе.

Тълпата ахна, а Шигео отвърна:

— Ще поема поста на следващата сутрин, след като внеса своя законопроект за поземлената реформа. Е, в случай че още ме искате.

— Щеше да си глупак, ако бе приел да започнеш преди това — рече Хоксуърт. След тези думи гордият самотен мъж, потомък на мисионерите и владетел на островите, се извини и напусна тържеството, където не се чувстваше напълно в свои води. Когато си отиде, приятелите на Шигео се развикаха:

— Господи! Та той покани в свой управителен съвет един японец!

Ноелани отбеляза:

— Не това е важното. Вижте! Баща ми подари на Шиг гирлянд от мейл! Връчен от него, той е нещо повече от корона!

Позволявам си да говоря за тези събития с известен авторитет, защото съм участник в тях. Познавах тези „златни мъже“: лиричното момче от плажа Кели Канакоа, ловкия китайски банкер Хонконг Кий и всеотдайния японски политик Шигео Сакагава. Свидетел съм как те станаха неразделна част от новите Хаваи.

Аз бях този, който организира коалицията, дала отпор на радикалната поземлена реформа на сенатор Шигео Сакагава. Аз бях този, който предупреди Ноелани Джандърс да не си позволява ненужната лудост на една любов с японски младеж, и пак аз казах честно на Шигео Сакагава, че ще навреди на кариерата си, ако допусне това. Защото ерата на „златните мъже“ не налага да се смесва кръвта, а само идеите да се сблъскват на равна нога, оставайки свободни, за да се обогатяват взаимно и да носят нови плодове.

На петдесет и шест годишна възраст аз, Хоксуърт Хейл, открих, че също съм един от тези „златни мъже“, които имат очи както за Запада, така и за Изтока, скъпят изключителното ни минало и предвиждат неясното бъдеще. И всичко, за което писах в тези мемоари, е много близко на сърцето ми.

[1] Един от островите Волкано, Микронезия, по време на Втората световна война силно укрепена военновъздушна база на Япония, завзета от САЩ. — Б.пр. ↑

[2] Свободна дреха с ярки цветове, идваща от първоначално въведените от мисионерите на Хаваите женски облекла. — Б.пр. ↑

[3] Второ поколение японски емигранти в Америка. — Б.пр. ↑

[4] Игра на думи: conspicuous consumption (англ.) може да се разбира като очебийна туберкулоза и като разточително прахосничество. — Б.пр. ↑

[5] Malihini (хавайски) — новодошъл или чужденец между хавайците. — Б.пр. ↑

[6] Key (англ.) — ключ, се произнася по същия начин както фамилното име на китайското семейство. — Б.пр. ↑

[7] Флаг, окачван по време на война, за да показва, че член на дадено семейство е на активна военна служба или е загинал при изпълнението й. — Б.пр. ↑

[8] Китайско дърво, отглеждано на Филипините, в Индия и другаде заради плодовете му, големи колкото орех, с твърда люспеста обвивка, малка костилка и прозрачно бяла водниста сърцевина. — Б.пр. ↑

[9] Buster (англ.) — необикновено яко дете, както и отглаголно съществително от bust — взривявам, разбивам. — Б.пр. ↑

[10] Кари пощата. — Б.пр. ↑

[11] Свободна пъстроцветна хавайска рокля. — Б.пр. ↑

Родословни схеми

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.